Григорий Остер
Гимнастика за опашката

Превод от руски: Жела Георгиева, —

chitanka.info

Първа глава
Да се запознаем!

Здравей, уважаемо дете!

Пише ти един детски писател. Този писател съм аз. Казвам се Григорий Остер. Не зная как се казваш ти, но се досещам. И се досещам още, че искаш да чуеш някаква приказка. Ако се досещам правилно, слушай. А ако не се досещам правилно не слушай. Приказката няма къде да избяга, тя ще те почака. Ела, когато искаш и ще я чуеш цялата от начало до край.

Но ти, уважаемо дете, все пак не се бави много, че ще вземеш да пораснеш и няма да ти бъде толкова интересно да чуеш приказката за слончето, маймунката, боата и папагала.

Слончето, маймунката, боата и папагалът живеели в Африка. Те се срещали всеки ден и измисляли нещо интересно. Или просто разговаряли. Или маймунката пеела смешни песнички, а боата, слончето и папагалът слушали и се смеели. Или слончето задавало умни въпроси, а маймунката, папагалът и боата отговаряли. Или слончето и маймунката хващали боата и я въртели като въже, а папагалът скачал. И на всички им било весело, особено на боата. Слончето, папагалът, боата и маймунката винаги се радвали, че се познават и си играят заедно. Затова много се учудили, когато веднъж маймунката казала:

— Ах, колко жалко, че се познаваме.

— Нима не ти е интересно с нас? — обидил се папагалът.

— Не, вие не ме разбрахте! — размахала ръце маймунката. — Аз съвсем не исках да кажа това. Исках да кажа колко жалко, че вече се познаваме. На всички ни щеше да е интересно да се запознаем още веднъж. Аз с удоволствие бих се запознала с теб, слонче, ти си толкова учтиво, с теб, папагалчо, ти си толкова умен и с теб, боичке, ти си толкова дълга.

— И аз с удоволствие бих се запознал с теб, маймунке, с теб, слонче, и с теб, папагалчо — казала боата.

— И аз — рекло слончето. — С удоволствие.

— Но нали вече се познаваме! — свил рамене папагалът.

— И аз това казвам — въздъхнала маймунката. — Колко жалко!

— Приятели! — изведнъж рекла боата и махнала с опашка. — А защо да не се запознаем още веднъж!

— Не бива да се запознаваме по два пъти! — казал папагалът. — Ако си познат с някого, то е вече завинаги. Няма какво да се прави.

— Хайде пък ние да се запознаем отначало! — предложило слончето.

— Правилно! — рекла боата. — Хайде да се разпръснем, а после случайно да се срещнем и да се запознаем.

— О-оле-ле! — притеснило се слончето. — Ами ако случайно не се срещнем?

— Е, ако се случи така, не е страшно! — успокоил го папагалът. — Ако не се срещнем случайно, после ще се срещнем нарочно.

Маймунката закрила очите си с ръце и завикала:

Едно две, три — готово!

Вече сте ми непознати!

Разпръснете се в гората, да се срещнем тук отново!

Когато маймунката отворила очи, нямало никого. После иззад едно дърво изскочило слончето. От тревата изпълзяла боата.

А от храста се измъкнал папагалът. Всички се погледнали доброжелателно и започнали да се запознават.

Маймунката стиснала крилцето на папагала. Слончето стиснало опашката на боата. И всички си казали: „Да се запознаем!“ А после си казали: „Много ми беше приятно!“

И наистина това било толкова приятно, че оттогава те се запознавали по два пъти на ден. Сутрин, когато се срещали, и вечер, когато се разделяли, преди да се приберат да спят.

Втора глава
Гимнастика за опашката

Веднъж папагалът се разхождал из Африка и зяпал насам-натам. И всичко разбирал. Поглеждал например към някой кактус и си мислел: „Аха! Този кактус е зает с много важна работа — хем той расте, хем се грижи да му пораснат бодлите.“ Или поглеждал към някоя кокосова палма, виждал кокосовите орехи и си мислел: „Тези кокосови орехи зреят. Скоро ще узреят и ще паднат. На нечия глава.“

Папагалът излязъл на полянката и видял маймунката. Тя се катерела по една финикова палма. Стигала до средата на ствола и много бързо се спускала долу.

„Какво прави маймунката? — попитал се папагалът и моментално сам си отговорил: — Маймунката се пързаля.“

— Пързаляш ли се? — попитал папагалът маймунката.

— Катеря се! — казала маймунката и се покатерила на палмата. Тя пак стигнала до средата на ствола и пак много бързо се спуснала долу. И се покатерила на палмата още веднъж.

Папагалът постоял долу и почакал, докато маймунката пак дойде при него. Тогава я попитал:

— И аз не знам! — учудила се маймунката. — Искам да си набера фурми и се катеря нагоре. Обаче излиза — вж-ж-жт долу!

— Тъй, тъй… — замислил се папагалът. — Я си покажи мускулите!

Маймунката свила тъничките си ръчички и показала на папагала хилавите си мускули.

— Всичко е ясно! — казал папагалът. — Мускулите ти не ги бива за нищо.

— Защо да не ги бива? — обидила се маймунката.

— Слаби са! — обяснил папагалът. — Тук — папагалът посочил високата палма — трябват силни мускули!

— Ами че аз… нямам други — уплашила се маймунката. — Само тези са ми.

— Чуждите мускули няма да ти помогнат! — казал папагалът. — Трябва да заякнат твоите. Трябва да правиш спортни упражнения! Гимнастика!

— Гимнастика ли? — учудила се маймунката.

— Застани мирно! — наредил й папагалът.

Маймунката застанала мирно.

Папагалът изкомандувал:

Упражнение, почни!

Мирно стой! Ръце встрани!

Раз! Вдигни крака високо!

Два! Ръцете — по-широко!

Папагалът командвал, а маймунката разпервала ръце встрани, вдигала ги нагоре и приклякала, подскачала и пляскала с ръце над главата си и зад гърба си, тичала на пръсти и ходела на пети и правела най-различни упражнения.

— А скоро ли ще заякнат мускулите ми? — попитала най-сетне маймунката, като стояла на куц крак и размахвала ръце.

— Скоро! — обещал папагалът. Ще правиш всяка сутрин гимнастика и…

— Вся-я-ка ли? — проточила разочаровано маймунката.

— Всяка сутрин! — потвърдил папагалът. — Ще правиш гимнастика всяка сутрин. И от тази гимнастика ще се напомпваш, ще се напомпваш… И после — бум! — и ще станеш силна.

— А не може ли веднага бум! — попитала маймунката.

— Не може!

— Да правя всяка сутрин гимнастика сама? Че на мен ще ми доскучае! — възмутила се маймунката.

— Е. можеш да правиш гимнастика заедно с някого — разрешил папагалът. — Хайде потренирай сега — казал той, — а аз после ще дойда да видя как го правиш.

И папагалът си тръгнал. Маймунката подскачала малко сама, а после забелязала, че слончето било излязло от храсталака и я наблюдавало учудено.

— А-а-а-а… Слонче! — зарадвала се маймунката. — Искаш ли да правиш нещо заедно с мен?

— Искам — казало слончето и се посмутило.

— Чудесно! Сега ние с теб… ще правим… гимнастика! Така! Заеми изправен стоеж!

— Гимнастика ли? — въздъхнало слончето и отстъпило назад. Ала вече било късно, маймунката го била хванала за хобота. То трябвало да заеме изправен стоеж.

— Три-четири! — изкомандвала маймунката. — Събери краката…

И в този момент слончето паднало. И дори се претърколило на гърба си.

Маймунката го погледнала подозрително.

— Какво току падаш? — попитала тя. — Откога взе да не се държиш на краката си?

— Отскоро! — честно си признало слончето, както си лежало по гръб. — Първо ти казваш: „Три-и-чети-ри!“ и аз още си стоя на краката. А после казваш: „Събери краката!“ и аз ги събирам. И точно в този момент падам. Всеки път.

— Чудна работа! — замислила се маймунката.

— Маймунке — предложило слончето, като се изправило на крака. — Нека да не правя тази гимнастика. Ами че аз непрекъснато падам от нея.

— Глупости! — казала маймунката. Никой не пада от гимнастика! Хайде още веднъж. Три-и-четири! Събери краката… — маймунката млъкнала и зачакала дали ще падне слончето или не.

„Сигурно пак ще падна“ помислило си слончето. И веднага разбрало, че не сгрешило. Разбрало го, когато вече било легнало по гръб.

— Какво правите? — изведнъж се чул гласът на боата, която точно в този момент изпълзявала на полянката. — С какво се занимавате? — попитала тя и спряла да пълзи.

— Падаме! — отговорило слончето, като се олюлявало на гръб и размахвало крака във въздуха.

— Е, и как ви се струва? — попитала боата. — Харесва ли ви?

— Не особено казало слончето.

— На тебе не ти харесва особено — уточнила боата. — А на маймунката?

— Че аз не падам — обяснила маймунката. — Слончето пада.

— Аха! — разбрала боата. — На тебе, — маймунке, значи ти харесва как то пада.

— Не мога да кажа, — че й харесва много — замислено отвърнало слончето, както лежало по гръб и гледало към небето, — но тя май че няма нищо против… аз да падам.

— Нищо подобно! — закрещяла маймунката. — Аз съм много против. Ти да падаш.

— Чудна работа! — недоумявала боата. — Ако на слончето не му харесва особено да пада, а маймунката е напълно против то да пада, защо тогава то пада? Я ми разкажете всичко от самото начало! — И боата се настанила по-удобно, защото предчувствала дълъг и увлекателен разказ.

— Първо си събирам краката — разказало слончето. — А после падам. Макар че не ми се ще.

— Събираш си всички крака, така ли? — попитала боата, която все още нищо не разбрала, но вече започвала да подозира нещо. — Събираш си и четирите крака, така ли?

— Да — казало слончето. — Всички.

— Не бива да се събират и четирите крака! — възкликнала боата. — По този начин винаги се пада. Има такъв природен закон.

— Какъв закон? — попитала маймунката.

— Право да си кажа, не си спомням много добре този закон, но пък идеално помня, че от него винаги се пада. Когато се съберат и четирите крака, моментално се пада. Така че не бива да се събират и четирите крака.

— А колко? — попитала маймунката.

— Само някои! — на драго сърце обяснила боата, която дълбоко в душата си се смятала за най-големия специалист по въпросите на краката. — Например само задните. Или само предните.

— И тогава не падаш ли? — попитало слончето.

— Тогава оставаш прав — потвърдила боата. — А на вас защо ви е това? Защо си събирате краката?

— За гимнастика! — казала маймунката. — Ние правим гимнастика.

Боата моментално млъкнала. Тя погледнала маймунката и слончето с уважение.

— Гимнастика! — мечтателно въздъхнала боата. — Добре сте вие — тъжно добавила тя. — Можете да правите гимнастика.

— А ти? — учтиво се заинтересувало слончето, както било легнало по гръб.

— Аз не мога — сдържайки мъката си, признала боата.

— Глупости! Сега ще те науча! — зарадвала се маймунката.

— Нищо няма да излезе — поклатила глава боата.

— Ще излезе, ще излезе! — обещала маймунката. — Хайде легни по корем! — И тя изкомандвала:

Мирно строй! Ръце встрани!

Раз! Вдигни крака високо!

Боата и маймунката се гледали известно време и мълчали. После боата укорително въздъхнала:

— Какви ръце? Какви крака? Какви крака, те питам?

— Задните! — изтърсила маймунката. — Или предните!

— Аз нямам крака — с горчиво достойнство казала боата. — Нито задни, нито предни… нито средни. Никакви!

Маймунката се смутила. Тя, разбира се и по-рано знаела, че боата няма ръце и крака, но просто забравила. И слончето също просто случайно забравило.

Слончето лежало по гръб и се питало: „Чудна работа, защо когато на теб ти липсва нещо, все си имаш едно наум, а когато липсва на някой друг, забравяш?“. Питало се слончето и не знаело какво да си отговори.

А смутената маймунка най-сетне се опомнила и попитала боата:

— Какво имаш ти?

— Ето! Опашка! — и тя показала на маймунката края на опашката си.

— И това ли е всичко? — попитала маймунката.

— На мене ми стига! — с достойнство отговорила боата.

Тя протегнала опашка към легналото по гръб слонче, сграбчила го, обърнала го и го изправила на крака.

— Благодаря! — признателно рекло слончето. — Много хубаво хваща твоята опашка. Здраво.

— За хващане хваща — въздъхнала боата. — Но какъв смисъл има, като не мога да правя гимнастика. Не ми е потребна.

В това време на полянката излязъл папагалът. Той погледнал боата, слончето и маймунката и си помислил: „Всичко е ясно. Събрали са се и ме чакат.“

— Е, какво става? — попитал папагалът.

— Лоша работа! — обяснила маймунката. Според природния закон слончето непрекъснато пада, а боата си няма нищичко. Само опашка. И аз нямам с кого да играя гимнастика.

— Опашка ли? — попитал любопитно папагалът. — Я ми покажете тази опашка!

Боата показала опашката си на папагала.

— Извива ли се? — попитал папагалът.

— Извива се, извива се — закимала боата. — На всички страни.

— Чудесно! — казал папагалът. Тогава за какво става дума? — обърнал се той към маймунката. — Защо казваш, че нямаш с кого да играеш гимнастика? Ще правиш упражнения с ей тая опашка.

— А нима… — попитала боата и затаила дъх, — нима има упражнения за опашката?

— Е-хе-е! — отвърнал папагалът. — Има дори специална гимнастика за опашката.

И папагалът почнал да учи боата да прави гимнастика за опашката. Това била чудна гимнастика. Опашката на боата бързо-бързо се въртяла отдясно наляво, а после още по-бързо отляво надясно. И се стягала като пружина. И се разтягала още по-стремително от пружина. И хвръквала нагоре, и с всичка сила плясвала на земята. И пак хвръквала. И пак плясвала.

Боата била във възторг. Маймунката също. А слончето гледало, гледало как боата прави гимнастика, а после се приближило до папагала и смутено попитало:

— А има ли гимнастика за хобота?

— Има! — рекъл папагалът.

И се оказало, че гимнастиката за хобота е почти толкова увлекателна, колкото и гимнастиката за опашката.

А после и четиримата приятели започнали да правят заедно гимнастика. Маймунката правела упражнения за ръцете, слончето — за хобота, а боата — за опашката. Папагалът командвал. Той правел специални упражнения за командири.

Оттогава всяка сутрин приятелите правели заедно гимнастика. Наистина маймунката, слончето и папагалът понякога забравяли. За съжаление. Но боата никога не забравяла. За щастие. Та тя правела най-интересната гимнастика на света. Гимнастика за опашката.

Трета глава
Подлезът

Веднъж боата и папагалът се разхождали. Не щеш ли, папагалът изчезнал. Току-що бил тук и дори разговарял с боата, ала ето че вече никакъв го нямало. Потънал вдън земята.

„Как за нула време изчезна! — помислила си боата. — Хоп и го няма. Интересно къде се е дянал?“

— Къде си, папагалчо? — попитала боата.

— Не зная! — отговорил папагалът някъде изпод земята. — Тъмно ми е тук. И не мога да изляза.

Боата размърдала тревата и открила една дупка.

— Сега ще те измъкна! — казала тя и пъхнала в дупката опашката си.

Когато боата почувствала, че папагалът се е хванал за опашката й, тя я издърпала заедно с него.

— Каква е тази дупка? — попитала боата.

— Кой знае — казал папагалът, като се изтърсвал от пръстта. — Изглежда, че е някакъв вход.

— Интересно! — замислила се боата, надничайки в дупката. — Щом има вход, трябва да има и изход. Как мислиш, папагалчо, има ли си тази дупка изход, или си има само вход?

— Там е работата! — рекъл папагалът. — Ако дупката има само вход, тя си е просто дупка, а ако освен това има и изход, тя вече не е дупка, а подлез.

— Подлез за къде?

— За някъде. Знаеш ли, можем да проверим дали има изход, или няма. Трябва да пъхнем твоята опашка в дупката и да опипаме дали има изход.

— Защо точно моята опашка? — запротестирала боата, като надничала боязливо в дупката. — Защо не твоята?

— Е… — казал папагалът, — моята вече беше там. Заедно с мен. Когато хлътнах. Там.

— И моята опашка беше там! — възразила боата. — Когато те измъквах. Оттам.

— Беше! — съгласил се папагалът. — Но тогава твоята опашка търсеше мене. А сега ще търси изхода.

— Добре! — въздъхнала боата и почнала да напъхва опашката си в дупката. Опашката се мушкала все по-дълбоко и по-дълбоко и в края на краищата над дупката останала да се подава само главата на боата.

— Е, какво става? — попитал папагалът главата на боата. Напипа ли опашката ти изход?

— Засега не се знае! — казала главата на боата, като се мъчела да разбере какво напипва опашката й.

А в това време слончето и маймунката се разхождали на съвсем друго място. И изведнъж маймунката видяла, че от тревата излиза нещо.

— Гледай! Гледай! — завикала маймунката на слончето. Какво е това?

Слончето погледнало и казало:

— Според мен, това е опашка.

— Наистина! — учудила се маймунката. — Опашка. А чия е?

— Ами… — рекло слончето — сигурно ничия. Сигурно си е просто опашка. Дива.

— Няма диви опашки! — възразила маймунката. Щом има опашка, тя трябва да си има и стопанин.

— Я гледай! — изведнъж се зарадвало слончето, като се загледало внимателно в опашката. — Ами че това е опашката на боата!

— А къде е самата тя? — попитала маймунката.

— Някъде наблизо! — казало слончето. — Те обикновено са винаги заедно: боата и опашката й. Рядко се разделят.

Маймунката подскочила към опашката и попитала много строго:

— Хей, ти! Опашке! Къде ти е боата?

Опашката естествено нищо не отговорила. Ала се размърдала и започнала да опипва всичко наоколо.

— Остави я! — казало слончето на маймунката. — Нека си пълзи. Може би боата я е пуснала да се поразходи.

— Аз мисля, че просто е избягала — рекла маймунката. — Казвай веднага къде е стопанката ти! — нахвърлила се тя върху опашката.

Опашката пак нищо не отговорила и внезапно се шмугнала някъде встрани.

— Стой! Къде? — маймунката се вкопчила в опашката и викнала на слончето: — Тя се измъква!

Слончето също се хванало за опашката на боата.

— Дърпай! — изкомандвала маймунката.

В този миг главата на боата, която се подавала от входа на дупката и разказвала на папагала какво напипва опашката й, закрещяла:

— Олеле! Там има някой! В дупката! Някой ме е хванал за опашката и ме дърпа.

— Къде? — ужасил се папагалът.

— Сега ще разбера! — обещала главата на боата и изчезнала в дупката.

„Разбира се! — помислил си папагалът, когато останал насаме с дупката. — Разбира се, боата много скоро ще разбере къде я влачат. Но как да разбера аз къде са я завлекли? Аз също се интересувам!“

В това време маймунката и слончето дърпали опашката на боата. Дърпали, дърпали… И издърпали цялата боа.

— А! — казала маймунката на боата. — И ти си тук. Пък ние си мислехме, че това е само опашката ти.

— Ние си мислехме, че е избягала от теб… — казало слончето.

— Не! — рекла боата, като погледнала към опашката си. — Не е избягала! Заедно сме!

— Виж какво! — изведнъж се сетила маймунката. — Откъде ви измъкнахме и двете?

— От дупката! — рекла боата.

— А какво правеше там? — попитало слончето.

— Отначало търсех там изход — отговорила боата. — А после се оказа, че в тази дупка има някой. И този някой ме хвана и ме задърпа нанякъде.

— В тази дупка ли има някой? — уплашено повторила маймунката и надникнала в дупката. — А страшен ли е?

— Май че е много страшен! — потвърдило слончето, като се отдръпвало от дупката. — Аз се страхувам от него!

— И аз се страхувам от него! — казала боата. — По-точно не се страхувам толкова, колкото се боя. Аз чисто и просто не разбрах къде ме тегли. И най-важното, защо ме тегли.

— А той не може ли да излезе оттам? — попитала маймунката, като се отдръпвала от дупката. — Как мислиш, боичке?

— Мисля, че може — казала боата.

И в момента, в който казала това, всички чули, че в дупката нещо зашумоляло.

— Той вече се измъква! — изохкало слончето.

И в същия миг маймунката открила, че седи почти на върха на най-близката палма. Тя веднага се почувствала в безопасност и с интерес погледнала надолу. И видяла, че от дупката се измъкнал папагалът.

— А! — казал папагалът на боата. — Ти тук ли си? Пък аз те търся. Та къде те влачеха?

— Просто не разбрах! — рекла боата. — Защото слончето и маймунката ме измъкнаха. На най-интересното място. Дори не разбрах кой ме теглеше. Ти, папагалчо, нищо ли не забеляза в дупката?

— Там няма никой! — отговорил папагалът. — Но затова пък намерих изхода!

— Къде е — зарадвала се боата.

— Ами ето го! — посочил папагалът дупката, от която току-що излязъл.

— Но това е пак вход! — учудила се боата.

— Оттук е вход — обяснил папагалът, — а оттам, отвътре, е изход.

— В такъв случай е ясно! — рекла боата. — Пък аз си мислех колко е чудна тази дупка. С два входа и нито един изход.

Когато маймунката видяла, че от дупката излязло не някое много страшно същество, а чисто и просто папагалът, и чула, че там няма никой друг, решила, че спокойно може да си слезе долу. Тъкмо взела да слиза и изведнъж чула, че някой въздиша над нея.

Маймунката погледнала и видяла, че заедно с нея на палмата седи слончето.

— Слонче! — учудила се маймунката. — Че ти можеш ли да се катериш по палмите?

— Не мога! — въздъхнало то.

— Но как попадна тук?

— И аз се чудя! — рекло слончето. — Аз май че изтичах тук. Или скочих!

— Как така скочи?

— Ами засилих се и хоп!

— Според мен ти не си се засилило и хоп, а си се уплашило и хоп — рекла маймунката.

— Правичката да си кажа — въздъхнало слончето, — сега хич не ме интересува как съм скочило на палмата. Сега, маймунке, много повече ме интересува върху какво ще скачам от палмата. Ще ми се да е на нещо меко.

Маймунката погледнала надолу и рекла:

— Там има само кактуси.

— Кактусите не ми вършат работа! — казало слончето и прегърнало палмата.

В този момент папагалът долу чул как слончето и маймунката си говорят на палмата. Той вдигнал глава и закрещял:

— Хей! Какво правите там?

— Искаме да слезем! — обадило се слончето.

— Но какво ви пречи? — учудил се папагалът. — Слизайте!

— Аз ще сляза! — казала маймунката. — Ала слончето не може да слиза.

— Щом не може да слиза посъветвала ги боата, — нека скочи!

— Щях да скоча рекло слончето. — Ако палмата не беше толкова висока. Не можете ли да ме свалите оттук? — попитало то.

Папагалът обиколил палмата.

— Тази палма може да се събори — казал той — и тогава тя ще падне.

— А аз? — попитало слончето. — И аз ли ще падна?

— Да! — рекъл папагалът. — Заедно ще паднете.

— Не може ли да се направи нещо, така че да паднем поотделно? — попитало слончето. — Или още по-добре тя да падне без мен?

— Не! — поклатил глава папагалът. — Има само две възможности: или да паднете заедно, или изобщо да не паднете. Трета няма.

— Аз бих могла да наведа тази палма надолу предложила боата. — Тогава слончето ще слезе на земята.

— Това е идея! — зарадвал се папагалът и започнал да се разпорежда. — Ти, маймунке, слез и се дръпни настрани, а ти, боа, хващай палмата с опашката и я накланяй, накланяй, накланяй, докато не се превие. И тогава ти, слонче, ще слезеш!

Боата хванала с опашка палмата, на която седяло слончето, и взела да я огъва към земята.

Огъвала я, огъвала я и я огънала.

Когато слончето, което се държало здраво за палмата, се оказало почти на земята, папагалът изкомандвал:

— Пускай!

Това означавало, че слончето трябва да пусне палмата и да слезе на земята. Но слончето не разбрало за кого била командата на папагала — за него или за боата. И за всеки случай не пуснало палмата.

Боата също нищо не разбрала. Затова за всеки случай пуснала палмата.

И когато боата я пуснала, тя страшно бързо се изправила — палмата де. И слончето се откъснало от нея и също страшно бързо изхвърчало нанякъде.

Когато се върнало, то погледнало укорително приятелите си и казало:

— Там също растат кактуси. Там, където изхвърчах. Ей такива бодливи.

— Нищо! — утешила го маймунката. — Не се ядосвай. Затова пък повече няма да скачаш на такива високи палми.

— Повече няма да скачам на никакви палми! — рекло слончето. — Много се изплаших, затова скочих.

— Избързало си! — казал папагалът на слончето. — Прекалено си избързало да се плашиш! Ако не беше бързало толкова, щеше да видиш, че няма от какво да се плашиш, защото няма нищо страшно.

— Да! — потвърдила боата. — С тази работа не бива да се бърза. Преди да се уплашиш от нещо, трябва първо да видиш дали е страшно, или не. Защо напразно да се измъчваш? Ти се страхуваш от нещо, а то може хич да не е страшно.

А после слончето, папагалът, боата и маймунката взели да си играят в подлеза.

Боата, папагалът и маймунката влизали през едната дупка и излизали през другата.

И всяка дупка поред била ту вход, ту изход. Слончето не се пъхало с тях. То не се побирало в дупката.

Затова изпращало приятелите си до входа, а после тичало и ги посрещало пред изхода. И обратно.

Четвърта глава
Поздрави за маймунката

Маймунката била в лошо настроение. Затова тя седяла на една финикова палма и ядяла фурми. Колкото повече ядяла, толкова по-голям апетит й се отварял. Ала настроението й, кой знае защо, не се подобрявало. Било й вкусно, но тъжно.

В този момент маймунката видяла слончето. Слончето също я видяло и извикало:

— Маймунке! Боата ти праща поздрави!

— Благодаря! — рекла маймунката. Тя слязла от палмата, избърсала ръцете си в тревата и протегнала ръка. — Давай ги!

— Какво! — не разбрало слончето.

— Как какво? — учудила се маймунката. — Поздравите. От боата. Давай ги тук.

— Не са у мен — казало слончето.

— А къде са? — разтревожила се маймунката. — Къде си ги дянало?

За всеки случай маймунката надникнала зад ушите на слончето, но там наистина нямало никакви поздрави.

— Ти си ги загубило! — закрещяла маймунката. — Признай си, че си ги загубило.

Слончето искало да каже нещо, но не казало нищо, защото не знаело какво да каже.

— Хубава работа! — плеснала с ръце маймунката. — Седя си аз и чакам тези поздрави, дето толкова ми трябват, а то ги загубило. Къде си ги загубило?

— Не зная.

— „Не зна-ая!“ — подиграла го маймунката. — Я покажи откъде си минало.

Маймунката и слончето тръгнали да търсят поздравите. Те надничали по листата и тършували из храстите.

— Какви бяха моите поздрави? — извикала маймунката на слончето, докато размърдвала тревата и разглеждала земята, на която за съжаление нямало нищо. По-точно имало разни мравки и камъчета, но нямало поздрави.

— Сега, сега ще си спомня — намръщило чело слончето, — ами… боата каза: „Предай на маймунката много поздрави от мен!“

— Много ли? — ахнала маймунката и й станало още по-обидно. Защото дори когато загубиш нещо малко, ти е криво, а какво остава, когато е много…

В този миг пред маймунката и слончето се появил папагалът. Той веднага разбрал, че те търсят нещо.

— Загубихте ли нещо? — попитал папагалът. — А тук търсихте ли? — папагалът делово надникнал зад близкия храст.

— Търсихме! — въздъхнало слончето.

— А там? — папагалът надникнал зад съседното дърво.

— Там не сме търсили! — с надежда се втурнала маймунката подир папагала.

Папагалът обикалял тичешком из гората и бързо проверявал зад всички дървета поред. Маймунката тичала след него и за всеки случай проверявала още веднъж зад същите дървета. А слончето се влачело на опашката и никъде не проверявало, защото вървяло с виновно наведена глава. Затова то гледало в краката си.

— Тук няма! И тук няма! И тук! — говорел папагалът, без да пропуска нито едно дърво. После се спрял и попитал: — А какво търсим?

— Поздрави. Поздрави търсим! — обяснила маймунката.

— Така! — казал папагалът, на когото веднага му станало съвсем ясно, че нищичко не му е ясно. — Хайде, разправяйте всичко отначало.

— Боата предаде поздрави за маймунката — започнало слончето.

— Защо разправяш без подробности? — прекъснал го папагалът. — Разправяй и подробностите. — От кого боата предаде поздрави за маймунката?

— От себе си — казало слончето.

— То ги носило, носило… — взела да разказва маймунката, — носило, носило, носило, носило, носило, носило… Но не ги донесе. А поздравите били много. А то ги загубило! И не знае къде…

— Знаеш ли какво, маймунке — замислено казал папагалът, — поздравите, особено многото поздрави, са нещо, което, ако го загубиш, по-добре не го търси. Ще направим така. — Папагалът се обърнал към слончето: — Тичай при боата и я помоли за още едни поздрави. За маймунката. Разбра ли?

Слончето, то се знае, веднага разбрало всичко и хукнало при боата.

Боата лежала на една полянка сред красиви бели маргаритки и се приличала на слънце.

— Слонче! — зарадвала се боата. — Погледни, не, по-добре само помириши тези прекрасни маргаритки. Помириши ги и веднага ще разбереш колко са прекрасни!

— Много са прекрасни казало слончето, което искало час по-скоро да пристъпят към въпроса. — Боа — започнало слончето, — можеш ли…

— Мога! — възкликнала боата.

— Имаш ли… — пак почнало слончето.

— Имам! — закрещяла боата. — Имам! Всичко имам и всичко мога, защото днес съм в чудесно настроение.

— А ще предадеш ли…

— Ще предам! — възкликнала боата.

— … още едни поздрави за маймунката? — най-сетне довършило слончето.

— Моля ти се! — съгласила се боата. — С удоволствие!

И боата замахнала с опашката си така, като че ли имала шапка и я свалила, а после лекичко я размахала.

— Слонче — казала боата, — предай на маймунката още едни поздрави от мен.

— Много ли?

— Много! Сърдечни! — Боата още веднъж махнала с несъществуващата си шапка.

— Благодаря! — зарадвало се слончето и хукнало обратно.

Маймунката и папагалът го очаквали с голямо нетърпение.

Най-сетне те чули как то тича. Чули го още отдалеч, защото слончето бързало и вдигало голям шум.

— Е? — втурнала се маймунката към него. — Какво стана? Предаде ли?

— Пре-пре-пре-предаде! — без дъх изрекло слончето. — Боата ти предаде още едни поздрави!

— Ура-а!!! — закрещяла маймунката.

— А какви поздрави предаде? — попитал папагалът. — Много ли?

— Много! — казало слончето. — Страшно много! И сърдечни!

— Ох! — зарадвала се маймунката. — Сърдечни? Най-много обичам сърдечните поздрави. Хайде по-бързо, по-бързо — заподскачала тя около слончето, триейки ръце. — Давай ги по-скоро, докато са още пресни.

— А… — запънало се слончето и погледнало папагала. После погледнало маймунката и рекло: — О-о-о! Е-е-е!

— Леле, слонче! — уплашила се внезапно притихналата маймунка. — Защо пак не ми ги даваш?

— Ами аз… — също много тихо казало слончето, — ами аз… вече ти ги предадох.

— Кога? — смаяла се маймунката.

— Ей сега.

— Нищо не си ми давало! — закрещяла възмутената маймунка и показала на папагала, че няма нищо в ръцете си.

— Не си давало! — решително потвърдил папагалът. — Аз видях!

— А-а-а-о! — поела въздух маймунката, — а-а-а-а — поела си още повече въздух тя. — А-а-а — поела си още малко въздух, съвсем мъничко, защото повече не можела да побере… Ти! — закрещяла тя така, че не само слончето, но дори и папагалът се изплашил. — Ти! Ти! Ти пак си ги загубило?!

— Загубило си ги! — потвърдил папагалът и си помислил колко ужасно би се чувствал, ако не слончето, а той бе загубил поздравите за маймунката.

— Не, не — оправдавало се слончето, — не съм ги изгубило. Аз, аз… май че… май че…

— Какво май че… — изхълцала маймунката, — май че! Стига с това май че…

— Аз… аз ей сега ще изтичам и ще помоля боата да прати още едни поздрави!

— Как не! — прекъснала го маймунката. — Сега аз сама ще отида! Сама!

— Правилно! — рекъл папагалът.

Боата си лежала на същата полянка, сред същите маргаритки и в същото чудесно настроение.

Маймунката, папагалът и слончето излезли на полянката и се запътили право към боата.

Маймунката крачела най-напред, защото се чувствала обидена и била възмутена.

Слончето вървяло най-отзад, защото било смутено и се чувствало ужасно неудобно. А папагалът вървял по средата.

Приятелите се приближили до боата, маймунката вече отворила уста, но папагалът я спрял.

— Маймунке — казал той, — много по-добре ще бъде аз да поговоря с боата.

— Защо ти?

— Защото слончето е виновно и е по-добре да си трае. А за теб е също по-добре скромно да си мълчиш, защото си потърпевша.

— Нищо подобно! — казала маймунката. — Нямам никакво намерение да търпя. Напротив!

— Още по-добре! — рекъл папагалът и се обърнал към боата. — Боа! Ти предавала ли си два пъти поздрави за маймунката! Признай си.

— Как няма! Помня! Предавах — съгласила се боата, която с голям интерес изслушала разговора между папагала и маймунката.

— Боа — казал папагалът с много красив тъжен глас, — маймунката не ги е получила.

— Не съм ги получила! — изхълцала маймунката.

— … защото някой ги е загубил! — продължил папагалът също с красив, ала вече не тъжен, а възмутен глас.

— Някой? — учудила се боата.

— Да! Някой! — рекъл папагалът с много благороден глас. — Няма да казваме кой, макар че беше слончето!

Слончето въздъхнало дълбоко и пристъпило от крак на крак.

— Боа! — попитал папагалът с обикновен глас. — Нямаш ли още едни поздрави за маймунката.

— За мен! — помолила маймунката.

— Разбира се! — зарадвала се боата. — Моля ти се, маймунке, предавам ти моите поздрави.

И боата замахнала с опашка и размахвайки несъществуващата шапка, възкликнала:

— Поздравявам те, маймунке! Поздравявам те! Поздравявам те!

Известно време всички мълчали. Маймунката и папагалът гледали с широко отворени очи, а слончето за всеки случай дори почнало да души. Но въпреки това никой нищо не забелязал.

— Ето маймунке — рекла доволна боата, — сега вече имаш моите поздрави.

— Сега вече имам твоите поздрави, така ли? — недоверчиво повторила маймунката.

— Ами да! — кимнала боата.

— Но аз… — закрещяла маймунката. — Аз не ги чувствам!

От отчаяние тя взела да се пипа на различни места. Надничала отзад и отпред, и отляво, и дори се навела да провери дали няма нещо под петите й.

— Не чувствам! — извикала тя още веднъж. — Когато ми дават банан или кокосов орех, аз ги чувствам.

А твоите поздрави не. Никъде!

— Маймунке — учудила се боата, — поздравите нямат нищо общо с банана или с кокосовия орех. Те са нещо много по-хубаво. Не е възможно да не си ги почувствала.

— Честна дума, дори ей толкова не чувствам! — казала ужасно огорчената маймунка.

— Неприятна работа! — рекла боата. — Разбираш ли, маймунке, днес съм в чудесно настроение! Когато те поздравявам, аз споделям с теб доброто си настроение! Хайде да опитаме още веднъж! — И боата пак махнала с липсващата й шапка: — Поздравявам те, маймунке.

Маймунката притихнала. Тя не се помръдвала. Слушала какво става вътре в нея.

— Нима не ти се подобри настроението? — попитала боата.

Маймунката се вслушвала, вслушвала, вслушвала… И изведнъж чула!

— Подобри ми се — прошепнала тя. — Подобри ми се! — закрещяла с всички сили. — Подобри ми се! Аз чувствам твоите поздрави! Ей тук! — и маймунката притиснала ръце към корема си, където предполагала, че бие сърцето й.

— Поздравявам те! — казал папагалът.

— Ура! — зарадвала се маймунката. — Ура! Сега съм в добро настроение! Но ако… — маймунката се замислила за миг, — но ако не се бяха изгубили и онези поздрави, сега щях да съм в такова настроение… в такова… Ех!

И маймунката подскочила във въздуха и се превъртяла. Два пъти.

Пета глава
Къде отива слончето

След обяд в Африка било много горещо. Маймунката си седяла съвсем сама под едно дърво и се чудела къде да отиде. И с кого.

Изведнъж тя забелязала папагала. Папагалът с бодра стъпка отивал нанякъде.

„Аха! — помислила си маймунката. — Папагалът отива някъде. Ето с кого ще тръгна и аз.“

„Интересно, къде ли отиваме?“ — помислила си маймунката, когато вече вървяла с папагала.

— В правилна посока ли вървим с теб, папагалчо? — попитала тя.

— Мда, да… — разсеяно отвърнал папагалът, на когото не му се искало да прекъсва размислите си. Защото всъщност той никъде не отивал. Просто си мислел за разни работи и затова ходел насам-натам из поляната.

Ала маймунката не знаела и затова, когато папагалът за пореден път стигнал насам и тръгнал натам, тя решила: „Ами да, сега е съвсем ясно, че напълно сме се заблудили!“

— Папагалчо! — закрещяла маймунката. — Къде отиваме? Натам ли?

— Да, да… — измърморил папагалът, — натам. — И тръгнал в обратна посока.

— А сега къде? — учудила се маймунката. — Сега насам ли? Какво имаме тук?

— Къде? — папагалът се спрял и погледнал маймунката.

— Тук? — казала тя и посочила напред. — Какво имаме тук?

— Нищо! — свил рамене папагалът.

— А там? — попитала маймунката и посочила назад.

— Също нищо.

— Ами тогава защо вървим насам? — възмутила се маймунката.

Папагалът се огледал назад, после погледнал маймунката и казал:

— Че ние не вървим насам.

— А накъде вървим? — закрещяла маймунката. — Накъде?

— Виж какво, маймунке — рекъл папагалът, — не ти ли се струва, че ми пречиш?

— Не, не ми се струва. Та накъде вървим?

Папагалът разбрал, че маймунката няма да го остави да се разхожда насам-натам и да си мисли за себе си. И затова решил да си мисли на глас:

— Да, наистина! — възкликнал той. — Накъде? Да вземем например слончето!

— Да вземем! — зарадвала се маймунката и закрещяла. — Слонче! Хей! Слонче!

— Какво? — подало се от храстите слончето, което се разхождало наблизо.

— Ела тук, ти ще бъдеш Например! — съобщила му маймунката.

— Добре — съгласило се слончето — А какво трябва да правя?

— Например слончето върви — казал папагалът.

— Върви! — наредила маймунката на слончето.

Слончето тръгнало. Папагалът и маймунката тръгнали с него. Известно време тримата вървели мълчешком. После папагалът попитал:

— А къде отива?

— Къде отиваш? — попитала маймунката слончето.

— Не зная — отвърнало то.

— Хубава работа! — възкликнал папагалът. — То отива, но къде — не знае. А защо?

— Защо? — подела маймунката.

— Нали вие ми казахте върви! И аз тръгнах! — въздъхнало слончето.

— А накъде е тръгнало! Има ли цел? — възкликнал папагалът.

— Не! — уверено отвърнало слончето. — Нямам такова нещо. Имам хобот. И уши. И опашка…

— Нямах това предвид! — рекъл папагалът. — Когато слончето върви, то трябва да знае какво има пред себе си!

— Аз зная — казало слончето.

— Какво?

— Хобота.

— Нямах това предвид, нямах това предвид, нямах това предвид! — закрещял папагалът. — Исках да кажа, че когато слончето върви, то трябва да върви към нещо. То трябва да се стреми към това нещо! Например ей към този кактус.

Слончето внимателно разгледало кактуса, за който говорел папагалът.

— Аз няма да се стремя към него — обидено казало то, — той е бодлив.

— Няма значение! — възкликнал папагалът. — Да предположим, че не е бодлив.

— Не, няма да предположим! — казало слончето. — Той е бодлив.

Маймунката бързичко изтичала до кактуса, опипала го и се върнала.

— Папагалчо — рекла маймунката, — този кактус е наистина много бодлив.

— Аз не казвам, че не е бодлив, аз казвам: да предположим, че не е бодлив — закрещял папагалът.

— Не може да се предполага, че такива бодливи кактуси не са бодливи — рекло слончето. — И изобщо аз няма да играя! Отивам си!

— А към какво ще се стремиш? — попитал папагалът.

— Към нищо. Отивам си и край! Просто така.

— Насила хубост не става — въздъхнал папагалът. — Маймунке, сбогувай се със слончето и го прегърни за последен път!

— Защо, защо, защо за последен път?! — разтревожила се маймунката.

— То ни беше добър приятел! — казал папагалът. — Ще ни липсва. Ние често ще си спомняме за него. Жалко, че повече няма да го видим.

— Защо жалко? Защо да не го видим? — закрещяла маймунката. — Защо казваш беше? То съществува. Ето го!

— Да! — рекъл папагалът. — Но няма да е за дълго!

— Какво искаш да кажеш, папагалчо? — смутило се слончето. — Какво няма да е за дълго?

— Няма да те гледаме дълго!

— Защо? — поискала обяснение маймунката.

— Защото се кани да си отиде, без да се стреми към нищо.

— И какво от това?

— Как?! — въздъхнал папагалът. — Това е ужасно! Страшно е дори да си го представим! Ако слончето върви и не се стреми към нищо, то ще върви, ще върви, ще върви, ще върви, ще върви, ще върви…

— Ами че то така съвсем ще си отиде! — ужасила се маймунката.

— Как? — не разбрало слончето.

— Ами така! — обяснил папагалът — Ще си отидеш съвсем! И никога няма да се върнеш!

Слончето се уплашило:

— Тогава по-добре да не тръгвам! — казало то и стъпило колкото се може по-здраво с четирите си крака на земята.

— Точно така! Не тръгвай! — зарадвала се маймунката. После погледнала папагала и попитала: — И сега то винаги ли ще стои тук?

— Ще се наложи! — решил папагалът.

— Нищо — казала маймунката на слончето. — Не се разстройвай. Аз ще ти нося вкусна трева и понякога дори банани. И всички ние често ще те навестяваме.

— Аз няма да мога много често — рекъл папагалът, — ще мога само в празник.

— И така не искам! — замолило се слончето. — Не искам вечно да стоя тук! Хайде по-добре да не бъда повече Например! Нека сега боата бъде Например!

— Добре! — съгласил се папагалът. — Нека бъде боата.

— Каква, каква да бъда? — надигнала се изведнъж от съседните храсти главата на змията.

— Боичке! — тържествено заявил папагалът. — Ние искаме да те вземем за Например!

— Смятате ли, че съм достойна? — смутила се боата. — Че аз не съм толкова добра. Нека бъде слончето.

— То вече беше! — рекла маймунката. — И сега ще се наложи вечно да стои тук.

— Защо? — учудила се боата.

— Защото не знае къде отива — започнала да обяснява маймунката, а ако е тръгнало нанякъде и не знае накъде, то ще върви, ще върви, ще върви… — И от ужас маймунката зажумяла. — А по-нататък ме хваща страх!

— Защо те хваща страх?

— Защото е страшно да си го представиш! — възкликнал папагалът.

— Какво е страшно да си представиш?

— Как аз вървя! — обяснило слончето.

— Аз пък сега ще взема да си представя как вървиш — решително казала боата.

— Олеле! По-добре недей! — уплашило се слончето.

Ала боата вече почнала да си представя. Тя облегнала глава на един храст, замижала и замърморила:

— Ето слончето върви, върви, то върви…

— Страшно ли е? — попитала маймунката.

— Засега не! — повдигнала лекичко единия си клепач боата.

— Сега ще стане страшно — обещал папагалът.

— Мда, мда… — мърморела боата. — Представям си как слончето върви. То не знае къде отива, то върви просто така. Върви, върви, върви… Но то… не само върви. То се разхожда. Да! И никак не е страшно!

— Разхожда ли се? — учудил се папагалът.

— Разхожда се! — зарадвала се маймунката.

— Разхожда се! — опитало думата на вкус слончето. — Ах! — казало то възхитено. — Ето къде отивам значи! Аз се разхождам!

— Разхождаш се! — потвърдила боата.

И щастливото слонче се помръднало от мястото, на което вече не трябвало вечно да стои.

— Хайде — завикала маймунката, — хайде всички да идем да се разходим.

И всички се съгласили. И незабавно тръгнали да се разхождат. И се разхождали чак до вечерта.

Шеста глава
Как се лекува боа

Боата лежала на голям плосък камък. Била си подложила опашката под главата, а очите й били затворени.

— А-а-а! Ето къде си била! — извикала маймунката и се приближила до боата. — Лежиш ли? Почиваш ли си? Уморена си, така ли? А какво си правила? А имаш ли нещо вкусно за ядене? Нямаш ли? А какво имаш?

— Имам една мисъл! — казала боата, като отворила очи. — Мисъл. И я мисля.

— Каква мисъл? — попитала маймунката.

— Не мога да ти я обясня с две думи — въздъхнала боата. — Това е много дълга мисъл… за мен и за теб, маймунке, и за слончето и папагала. За всички нас.

— Браво на теб! — подскочила маймунката. — Ах, каква хубава мисъл. Може ли и аз да си я помисля малко?

— Помисли си я — разрешила боата.

Маймунката коленичила до боата и взела да мисли.

Но се оказало, че е неудобно да се мисли клекнал. Тогава тя се изправила в цял ръст. Ала така също не й се мислело особено. Маймунката бързо се покатерила на най-близкото дърво и повисяла малко с главата надолу.

— Не — казала си тя, — с главата надолу също не е хубаво. Всичко ти се преобръща.

Маймунката слязла на земята и мъничко поподскачала, за да си дойде на мястото всичко, което й се било преобърнало, докато висяла с главата надолу.

— Маймунке — рекла боата, — какво току се въртиш? Недей да се въртиш. Мисли.

— Аз вече мислих — казала маймунката.

— Още помисли — предложила боата.

— Не мога да мисля за едно и също нещо по два пъти! — рекла маймунката. — И теб не те съветвам. Не бива непрекъснато да се мисли една и съща мисъл! Това е много вредно! Можеш да се отегчиш и да се разболееш.

— А за какво да мисля? — въздъхнала боата.

— Мисли… Мисли за кукаляка! — казала маймунката.

— Как ще мисля за нея, като дори не зная какво е това кукаляка — отвърнала боата.

— Кукаляка е едно сандъче, в което има мукука — обяснила маймунката.

— Какво има? — не разбрала боата.

— Мукука!

— А мукука какво е?

— Мукука е една кутийка, в която има бисяка.

— А какво е това бисяка?

— Бисяка е едно пакетче, в което има хрюря!

— Какви ги дрънкаш, маймунке? — възмутила се боата. — Каква е тая хрюря?

— Пампукска хрюря! — казала маймунката. — Пампукска!

— Не съм виждала никога никакви пампукски хрюри! — закрещяла боата.

— Малко ли неща не си виждала! — прекъснала я маймунката. — Ти не си я виждала, но тя съществува.

— Къде? — попитала боата.

— На различни места — отговорила маймунката. — А пампукската хрюря е едно ковчеже, в което има мамурик.

— Чакай, маймунке! — замолила се боата. — Чакай! Кой е сложил това там? Това ковчеже. В този мамурик.

— Не, ковчежето в мамурика — поправила я маймунката, — а мамурика в ковчежето. И никой не го е слагал там. Той просто се намира там.

— Кой? Къде? — закрещяла боата. — Защо се намира там?

— За кого питаш? — осведомила се маймунката. — За ковчежето или за мамурика?

— За тях! — отвърнала боата. — За двете. Защо се намират там?

— Те не се намират там — казала маймунката. — Те се намират на друго място. Недалеч.

— Маймунке! — закрещяла боата. — Веднага престани! Аз вече нищо не разбирам!

— Ами няма нищо за разбиране! — казала маймунката. — Всичко е много просто.

— Веднага кажи — настояла боата. — Какво има във всички тези сандъци, кутийки, пакети, куфари, чували и ковчежета?

— Не зная! — рекла маймунката.

— А кой знае? — попитала боата.

— На света има много неща — казала маймунката, — за които никой нищичко не знае!

— Щом за това никой нещо не знае, аз няма да мисля за него! — заявила боата.

— Значи ти пак ще мислиш дългата си мисъл? — попитала маймунката.

— Да! Ще мисля! — отговорила боата.

— Ужасно е опасно през цялото време да мислиш едно и също нещо. Ще се поболееш!

— От твоите пампукски хрюри още по-бързо ще се поболея! — измърморила боата, свила се на кълбо и пак подложила опашка под брадата си.

— Моля ти се, боичке! — помолила я маймунката. — Не си мисли твоята мисъл. Мисли си друга.

— Не искам! — казала боата и поместила главата си по-далеч от маймунката. Но маймунката пак дошла до главата й.

— Искаш ли да ти изпея една песен? — предложила тя.

— Благодаря, няма нужда — отговорила боата.

— Е, тогава ще ти разкажа нещо — обещала маймунката, — ще ти разкажа една случка от живота.

— Няма нужда! — казала боата. — И без това зная всички случки в твоя живот.

— Няма да е от моя — рекла маймунката. — Ще ти разкажа една случка от чужд живот. От живота на слончето. Много интересна случка. Всъщност тази случка не е само от живота на слончето, но и от живота на папагала. Защото в тази случка те се срещат. Слушай…

Но боата не слушала.

— Ти пак ли си мислиш твоята мисъл? — закрещяла маймунката. — Сега ще се разболееш! — предупредила тя.

— Ох! — въздъхнала боата.

— Въздишаш ли? — уплашила се маймунката. — Ти вече се разболяваш. Сигурно се чувстваш зле. Нали?

— Хм! — измърморила боата.

— Край! — извикала маймунката. — Ти се разболя!

— Хм!

— Ето на! — плеснала с ръце маймунката. — Казвах ли ти! Сега не бива да мислиш за нищо! Чуваш ли! — маймунката разтърсила боата. — Или вече нищо не чуваш?

— Чувам, чувам — казала боата.

— Къде те боли?

— Боли, боли… — обадила се боата, която не само че не чувала какво й говори маймунката, но и не разбира какво й отговаря и тя самата.

— Боичке! — рекла маймунката. — Ти можеш да бъдеш спасена! Само не се притеснявай. Лежи си и за нищо не мисли. И тогава скоро ще се оправиш и ще можеш да ходиш.

— Какво каза? — вдигнала изведнъж главата си боата.

— Казвам, че ще се оправиш и ще можеш да ходиш! — повторила маймунката.

— Не! — продумала тъжно боата. — Аз никога няма да мога да ходя.

Маймунката се уплашила. Тя погледнала боата и й се сторило, че на боата й е станало много по-зле.

„Веднага трябва да намеря слончето и папагала — помислила си маймунката. — Трябва да ги намеря и да ги доведа. Те ще измислят нещо. Слончето е ужасно умно. Папагалът също е ужасно умен. И двамата са ужасно умни. Просто един от друг по-умни…“

— Боичке — казала маймунката. — Аз сега ще изтичам, а после ще се върна. Ти си лежи. Лежи си и не се притеснявай. Не ти е страшна болестта. Дори хич не е страшна. Знам я тази болест. Три пъти съм боледувала от нея. Дори четири. И всеки път оздравявах. И ти ще оздравееш. На всяка цена ще се оправиш. И ще можеш да ходиш.

— А аз ти казвам, че никога няма да мога да ходя! — твърдо заявила боата. — Никога!!!

— Недей така… Недей — отдръпнала се маймунката. — Аз… Аз… Сега. Ти си лежи, а аз… Сега ще дойда.

И маймунката хукнала с всичка сила. Отишла да търси папагала и слончето.

Слончето и папагалът не знаели, че маймунката ги търси. Те вървели из гората и пътьом играели на интересна игра.

Слончето и папагалът си играели на проблеми. Това са едни такива специални загадки. Слончето поставяло проблемите, а папагалът ги разрешавал. Или не ги разрешавал. Както се случи.

— Защо водата в потока тече винаги в една посока, а назад изобщо не тече? — поставяло проблема слончето.

— А защо й е да тече назад? — учудвал се папагалът. — Веднъж тя вече е текла покрай онова, което е назад. Знае какво има назад. Сега й е интересно да види какво има напред.

Слончето непрекъснато питало, а папагалът непрекъснато му отговарял. Най-сетне слончето заявило:

— Сега, папагалчо, на мен почти всичко ми е ясно. Сега само едно не ми е ясно: откъде знаеш всичко това?

— Ами зная го! — казал папагалът.

— Всичко ли, всичко?

— Всичко! Всичко!

Край тях имало узрели и нападали от палмите кокосови орехи. Слончето ги погледнало и попитало:

— Папагалчо, как мислиш, колко са падналите кокосови орехи?

— Един куп! — отговорил папагалът, като се огледал наоколо. — Цял куп е нападал.

— А колко ореха трябват, за да стане един куп? — попитало слончето.

— Куп е, когато са много — отвърнал папагалът.

— А многото колко е?

— Многото е много.

— Хайде все пак да се уточним! — предложило слончето. — Десет кокосови ореха куп ли са?

Слончето взело десет кокосови ореха и ги сложило заедно. Папагалът ги обиколил и ги огледал от всички страни. После се качил върху тях и ги погледнал отгоре:

— Да! — казал папагалът. — Десет кокосови ореха са куп!

Слончето взело още два кокосови ореха и ги сложило отделно.

— А два? — попитало то.

Папагалът се приближил до двата кокосови ореха и постоял известно време до тях.

— Не — казал той, — два не са куп. Какъв ще е тоя куп от два кокосови ореха! Два не са куп!

Тогава слончето взело един от десетте кокосови ореха и го преместило при двата кокосови ореха. Сега от едната страна имало девет кокосови ореха, а от другата — три.

— Три кокосови ореха куп ли са? — попитало слончето.

— Три също не са куп — отговорил папагалът. — Във всички случаи са малко.

— А девет? — попитало слончето.

— Девет са куп!

— А четири? — попитало слончето.

— Не са куп.

— А осем?

— Куп са.

— А пет?

— Не са куп.

— А седем?

— Куп са.

— Е, а шест кокосови ореха?

Докато питало, слончето непрекъснато вземало кокосови орехи от мястото, където са повече, и ги премествало на мястото, където са по-малко. И ето че сега пред папагала лежали две съвсем еднакви купчинки. С по шест кокосови ореха във всяка.

— Не са к-к… — казал папагалът. — Не. К-к… Или не са к-к? Пу-у! Какво ме объркваш! — развикал се той.

— Нищо не те обърквам — обидило се слончето. — Ти каза, че пет кокосови ореха още не са куп, а седем вече са куп. И аз те питам шест кокосови ореха куп ли са или не са?

Папагалът помълчал известно време, а после казал:

— М-да!

— Значи „много“ от „малко“ съвсем не може да се различи? — попитало слончето.

— Ами — казал папагалът, — може.

— Как?

— Много просто. Малко е, когато си изял всичко и още ти се яде. А много, когато повече не ти се яде.

И в този момент от храстите изскочила маймунката.

— Как не ви е срам! — закрещяла тя. — Седите си тук, а аз ви търся там.

— Трябваше да не ни търсиш там — забелязал папагалът, — трябваше да ни търсиш тук.

— Седите си вие тук, а там трябва да се спасява боата — възмутено казала маймунката.

— От какво да се спасява? — учудили се папагалът и слончето.

— От болест. Боата е много болна! Тя вече никога, никога няма да може да ходи! — Маймунката изхълцала. — Сама ми каза!

— Сама ли? — изплашило се слончето.

— Сама! — потвърдила маймунката. — По-бързо! Трябва да направим нещо!

— Но за какво стоим тук?! — възкликнал папагалът.

И тримата хукнали да бягат.

Слончето, папагалът и маймунката стигнали при боата. Тя лежала със затворени очи и изобщо не мърдала.

— Ето я! — развикала се маймунката.

— Ш-шт! — рекло слончето и се приближило на пръсти до боата. — Болната има нужда от спокойствие.

— А-а-а! Вие ли сте… — отворила очи боата.

— Спокойно! — казал й папагалът. — Недей да нервничиш! Не се вълнувай! Сега ще измислим нещо!

— Но… — боата се опитала да надигне глава.

— Не бива да разговаряш. Вредно е за теб! — прекъснало я слончето.

— Много вредно! — извикала маймунката.

Тя грабнала снопче трева и го пъхнала в устата на боата. За да не разговаря, щом е вредно за нея.

— М-м-му! — казала боата и се опитала да изплюе снопчето, но не успяла.

— Може би е слънчасала — рекъл папагалът, след като разгледал боата.

Тогава трябва да я занесем на сянка — изразило своето мнение слончето.

Маймунката грабнала боата и я замъкнала под сянката на едно дърво.

— Но тя може да настине! — неочаквано предположил папагалът.

— Тогава трябва да я изнесем на слънце! — изразило слончето другото си мнение.

Маймунката на бърза ръка отмъкнала боата обратно на слънце.

Боата смаяно наблюдавала всичко, което става, но не възразявала. Пък и как да възрази. Устата й била запушена с трева и освен „му-у“ никакви възражения не излизали.

— Може би все пак тя е слънчасала, а не е настинала — забелязал папагалът.

— В такъв случай трябва да отиде на сянка! — убедено казало слончето.

Маймунката повлякла боата на сянка.

— Но може би е настинала, а не е слънчасала? — замислил се папагалът.

— В такъв случай — на слънце! — казало слончето.

Маймунката въздъхнала и повлякла боата на слънце.

— Не! — рекъл папагалът. — Все пак е слънчасала!

— Или е настинала! — добавило слончето.

Папагалът и слончето почнали да спорят. „Слънчасала е!“ — казвал той. „Не, настинала е!“ — възразявало то. „Слънчасала е!“ — „Настинала е!“ — „Настинала е!“ — „Слънчасала е!“

Маймунката тичала с боата насам-натам, докато тревата в устата на боата най-сетне се изсипала. Тогава боата се изхлузила от маймунката и извикала:

— Кой е слънчасал? Кой е настинал?

— Ти! — казал й папагалът.

— Аз ли? — смаяла се боата. — Кога?

— Наскоро — заявило слончето.

— А защо аз не съм забелязала? — попитала боата.

— Забелязала си! — напомнила й маймунката. — Ти сама казваше, че никога вече няма да можеш да ходиш!

— Точно така! — извикала боата. Аз никога няма да мога да ходя.

— Защото си много болна! — добавила маймунката.

— Не! — възразила боата. — Аз никога няма да мога да ходя не защото съм болна. Аз никога няма да мога да ходя, защото изобщо не ходя. Аз пълзя.

Седма глава
Обитаемият остров

Веднъж маймунката и папагалът си вървели заедно и весело, на висок глас си пеели една песничка.

— Ш-шт! — изведнъж ги спряло слончето. — По-тихо! Не вдигайте шум. Боата спи.

— Спи ли? — възкликнал папагалът. — Ах, колко неприятно! Тя спи, а ние пеем! Това е просто ужасно. Ние си пеем и ни е весело, а тя спи и й е скучно. Много по-скучно е да спиш, отколкото да пееш. Не е честно от наша страна. Дори е несправедливо. Трябва незабавно да я събудим.

— За да пее и тя! С нас — подкрепила маймунката папагала.

— Къде спи? — попитал папагалът.

— Ей в онези храсти — посочило слончето.

— Маймунке! — наредил папагалът. — Иди я събуди!

Маймунката се мушнала в храстите и след миг се показала оттам с опашката на боата в ръце. С тази опашка тя измъкнала цялата боа от храстите.

— Тя не иска да се събуди! — казала маймунката, като дърпала боата за опашката.

— Не искам! — измърморила боата. — И няма! Защо да се будя, като сънувам толкова интересен сън.

— А какво сънуваш? — попитало слончето.

— Сънувам, че маймунката ме дърпа за опашката.

— Не сънуваш — казала маймунката. — Аз наистина те дърпам.

— Ти нищичко не разбираш от сънища, маймунке — прозяла се боата. — Аз разбирам много повече, защото спя много по-често. Щом казвам, че сънувам, значи сънувам. Не можеш ме измами.

— Но ти вече си будна — казал папагалът. — Щом разговаряш с маймунката, значи вече си будна. А ти разговаряш с нея!

— Разговарям — потвърдила боата. — Но не съм будна. Аз разговарям с нея насън. Сънувам, че разговарям с нея.

— Но нали и аз разговарям с теб — казала маймунката.

— Точно така! — съгласила се боата. — Ти разговаряш с мен. В същия сън.

— Но аз не спя! — закрещяла маймунката.

— Не спиш! — съгласила се боата. — Ти ми се присънваш. На мен!

Маймунката искала да се възмути и дори отворила уста да се възмути. Ала в този миг й хрумнала много приятна мисъл:

„Аз се присънвам на боата! — помислила си тя. — По-рано не съм се присънвала на никого, а сега се присънвам. Ах, колко е хубаво!“

И маймунката се отказала да се възмущава. Но се възмутил папагалът.

— Не може да ти се присънва, защото ти не спиш! — казал той на боата.

— Брей, може — възразила боата. — Защото спя!

— Не, не може!

— Може!

— Защо пък да не мога да й се присъня? — намесила се маймунката. — О-хо и още как! Боичке! — тържествено заявила маймунката. — Аз мога! И ще ти се присъня! С голямо удоволствие. А ти, папагалчо, не я разсейвай, моля ти се! Хайде, боичке, аз ще ти се присънвам, а ти ще ми разправяш какво правя в съня ти.

— Стоиш и ме гледаш! — казала боата.

— Ура-а! — закрещяла маймунката, преметнала се презглава и се покатерила на една палма.

— А сега какво правя? — закрещяла маймунката от палмата.

— Качила си се на една палма и висиш на опашката си.

— Боичке — попитало неочаквано слончето, което стояло настрани. — Само маймунката ли ти се присънва? И никой друг?

— Защо? — учудила се боата. — Ти също ми се присънваш.

— Благодаря — зарадвало се слончето.

— А! Слонче! — закрещяла маймунката от палмата. — И ти ли си тук, в съня? Каква приятна среща!

И маймунката скочила от палмата на гърба на слончето.

Папагалът, който останал съвсем самотен, завистливо наблюдавал колко весело се присънват маймунката и слончето на боата. Най-после и той не издържал. Приближил се до боата и казал:

— Боичке! Аз също отдавна се каня да ти се присъня.

— Заповядай! — незабавно се съгласила боата. — Присънвай ми се колкото си щеш!

— Ако не възразяваш — предложил папагалът, — ще ти се присъня още сега!

Преди да влезе в съня на боата, папагалът поочистил перата си и пооправил опашката си.

— Присънвам ли ги се вече? — попитал той.

— Присънваш ми се.

— Чудесно! — Папагалът се приближил до маймунката и строго казал: — Маймунке, престани да се премяташ и да дърпаш слончето за хобота. А ти, слонче, веднага престани да я подхвърляш и изобщо, ако се присънвате някому, бъдете така любезни да се държите прилично в чуждите сънища.

Слончето и маймунката се укротили.

— Боичке — казал папагалът, — бих искал да видя по-внимателно твоя сън. Бих искал да видя каква е природата там. Същата като нашата в Африка или друга?

— Според мен е същата! — отвърнала боата, като се огледала.

— Щеше ми се нещо по-новичко — настоял папагалът.

— Боичке — помолило слончето, — нека ти се присъни, че сме попаднали на необитаем остров. Отдавна ми се иска такова нещо.

— И на мен отдавна ми се иска — казала маймунката.

— Добре — съгласила се боата. Тя замахнала с опашка и започнала: — Сънувам бурно море. И по разбунтувалите се вълни се мята хилаво слонче.

— Какво? Какво слонче? — учудила се маймунката.

— Хилаво.

— А какво е това? — попитало разтревожено слончето.

— Хилаво значи мъничко и нещастно — обяснил папагалът.

— Аха! — потвърдила боата. — А за хилавото слонче се държи още по-хилава маймунка и съвсем хилав папагал.

Маймунката тутакси грабнала папагала и скочила на гърба на слончето.

Притиснала с едната си ръка папагала до гърдите си, а с другата се хванала за ухото на слончето.

— Сънувам, че грамаданските вълни подхвърлят слончето и го лашкат на всички страни — продължавала боата.

Като чуло, че вълните го лашкат, слончето запристъпвало от крак на крак и гърбът му се разлюлял като палуба на истински кораб при най-истинска буря.

— Маймунката се разболява от морска болест! — обявила боата. — А папагалът се заразява от нея!

— Морската болест не е заразителна! — възмутил се папагалът.

— В моя сън е много заразителна дори — казала боата.

— Карай, карай! — подкрепила маймунката боата. — Заразявай се без много приказки!

— А не е ли по-добре да се разболея от хрема? — предложил папагалът.

— Не! — твърдо казала боата. — Разболявай се от каквото те заразяват!

Папагалът въздъхнал:

— И внезапно… възкликнала боата — пред тях се появява необитаем остров: Вълните носят слончето право срещу скалите. „Какво да правим?“ — закрещява маймунката.

Маймунката веднага с всичка сила закрещяла „Какво да правим?“ право в ухото на слончето.

От такова „Какво да правим?“ слончето подскочило и паднало на хълбока си. Папагалът и маймунката се отърколили на земята.

— Претърпелите слонокрушение благополучно са изхвърлени на брега! — удовлетворено казала боата.

— Боичке — заявил папагалът докато се изправял, — според мен твоят сън е ужасно страшен.

— Нищо подобно! — възразила боата. — Обикновен сън. Със средна ужасност. Значи — продължила тя, — сънувам, че попадате на необитаем остров. И още щом попадате там, той веднага става обитаем.

— Защо? — учудило се слончето.

— Защото сега вие то обитавате — обяснила боата.

— Аз ще обитавам на дърво! — казала маймунката и се покатерила на палмата.

— Слизай! — настояла боата. Тая палма не ми се е присънила.

— А коя ти се е присънила?

— Никакви палми не са ми се присънили — заявила боата. — На този остров няма палми.

— А какво има? — попитало слончето.

— Нищо няма. Само един остров. И толкоз.

— Няма такива острови! — закрещял папагалът.

— Има! Има! — успокоила го боата. — В моя сън всичко има!

— Как ще има, щом дори палми няма — попитала маймунката.

— Щом няма палми — замислило се слончето, — значи няма и кокосови орехи.

— Да! — потвърдила боата.

— И банани ли няма? И изобщо ли няма нищо вкусно? — уплашила се маймунката. — А какво ще закусваме, ще обядваме и ще вечеряме?

— Не сме съгласни така! — възмутил се папагалът.

— Не искаме така! — казала маймунката.

— Така не е интересно! — въздъхнало слончето.

— Вижте какво — обидила се боата. — Кой на кого се присънва? Аз ли на вас, или вие на мене? Та вие не знаете какво ще стане по-нататък!

— А какво ще стане? — попитало слончето.

— После — казала боата вие седите тъжни и гладни на съвсем пустия остров и мислите…

— Какво да закусим — подсказала маймунката.

— Ако ще ме прекъсвате, присънвайте си се сами! — разсърдила се боата.

— Не, не, няма да те прекъсваме! — уплашило се слончето.

— Тогава слушайте. И когато съвсем загубвате надежда за…

— … закуска — тихичко подсказала маймунката.

За щастие боата не чула и продължила:

— И когато съвсем загубвате надежда за спасение, в бушуващото море се показва една точка.

— Нима точката се яде? — шепнешком попитала маймунката папагала.

— Не се яде — обяснил й също шепнешком папагалът. — Точката обикновено се слага накрая…

— Ох! — въздъхнало слончето. Какъв тъжен край се получава.

— Точката плава и с всяка измината минута се приближава все повече и повече — казала боата. — И колкото повече се приближава, толкова повече се увеличава. И ето че накрая всички разбират какво е това. Всички виждат, че това не е кой да е, а…

— Закуската! — развикала се най-възторжено маймунката. — Закуската доплава!

— Маймунке! — укорително въздъхнала боата. — Къде си виждала ей тъй да си плават закуски? Това не е закуска, а аз! Това съм аз, боата. Аз сама се присънвам на себе си, притичвам ви се на помощ и…

— Ни носиш закуска! — зарадвала се маймунката.

— Добре — съгласила се боата. — Нося ви закуска.

— Сигурно — възкликнала възхитената маймунка. — Сигурно ни носиш банани и кокосови орехи, и ананаси, и…

— Нося ви всичко каквото искате! — щедро заявила боата.

— Ура! — закрещяла маймунката и се втурнала да прегръща боата. Слончето също се втурнало. Благодарната маймунка и благодарното слонче прегръщали с всичка сила боата. Те дори я подхвърляли нагоре.

Папагалът тичал край тях и викал:

— По-тихо, по-тихо! По-внимателно. Сега ще я събудите! Ще я раздрусате! Сега ще се събуди! Какво правите!

— Ох! — изведнъж казала боата. — Май че почвам да се събуждам.

— Не! Не! — крещял папагалът. — Не бива! Почакай първо да изядем всичко каквото носиш.

— Не мога — казала боата. — Събуждам се.

— Как така? — плеснал с криле папагалът. — На най-интересното място…

— Край! — вдигнала глава боата. — Събудих се!

— Е-ех! — махнал с крило папагалът. — Отиде ни закуската!

— Как отиде? Къде отиде? — уплашила се маймунката.

— Отиде на кино — обяснил папагалът. — Остана в съня.

— Приятели! — изведнъж рекла боата, като търкала с опашка очите си. — Какъв интересен сън сънувах! Искате ли да ви го разкажа? Сънувах, че…

— Можеш да не ни го разказваш — прекъснал я папагалът, знаем какво си сънувала.

— Знаем, знаем! — потвърдили слончето и маймунката.

— Но откъде знаете? — учудила се боата.

Осма глава
Ами ако успея!!!

Веднъж слончето, папагалът, боата и маймунката си седели и разговаряли. Изведнъж папагалът се изправил и казал:

— Хайде аз да тръгвам!

— Къде? — учудила се боата.

— Към гнездото! — важно отвърнал папагалът. — Към моето гнездо.

— А какво имаш там? — попитала маймунката.

— Всичко! Всичко си имам там! — казал папагалът и взел да се сбогува: — Довиждане, слонче! Всичко хубаво, боичке! Хайде, маймунке!

— Ще се върнеш ли скоро? — заинтересувало се слончето.

— Гнездото е далеч! — обяснил папагалът. — Първо ще вървя натам, ще вървя, ще вървя, ще вървя… После ще бъда там. След това ще тръгна обратно, обратно, обратно. И ще се върна след три дни. Останете си със здраве!

Папагалът понечил да тръгне и дори направил няколко крачки, ала слончето изведнъж му пресякло пътя.

— А бе, папагалчо — казало то. — Защо ходиш пеш?

— А на какво да се качи? — учудила се маймунката.

— На нищо — отговорило слончето. — Защо не отлети до гнездото си?

— Наистина! — възкликнала боата. — Защо?

— Ами да! — зарадвала се маймунката. — Защо да не… направи така?

Папагалът ужасно се учудил:

— Защо да не… направя как?

— Защо да не отлетиш — обяснило слончето. — Раз-два и хоп там!

— Раз-два… и къде? — попитал папагалът.

— В гнездото! — завикала маймунката.

— Как така?

— Много просто — казала боата. — Ще летиш, ще летиш, а после ще стигнеш и ще кацнеш.

Папагалът внимателно погледнал слончето, после боата, после маймунката и ги попитал и тримата:

— Да не сте се побъркали?

— Ами че ти си птица! — напомнила му боата.

— Аз ли? — засегнал се папагалът. — Ама, боичке, ти защо ме обиждаш на птица?

— Тя не те обижда — казало слончето. — Ти си папагал, а папагалът е птица.

— Възможно е! — съгласил се папагалът. — Но това още не означава, че тя може да ме обижда на каквото си ще.

— Нали имаш тези… — слончето размърдало уши.

— Какви „тези“? — недоверчиво попитал папагалът.

— Тези те — слончето размърдало още по-силно ушите си.

— А-а-а-а! Криле! — сетил се папагалът. — Имам! И какво от това?

— Ами лети! — не издържала боата.

— Лети! — подкрепила я маймунката.

— Къде? — попитал невинно папагалът.

— В гнездото си! — креснала боата, която изгубила всякакво търпение.

— Ах, така значи! — рекъл папагалът. — Сега разбрах какво искате от мен. През цялото време се чудех какво искате. Вие, значи, ми предлагате да отлетя до гнездото си. Така ли?

— Да — отвърнала маймунката.

— Не — казал папагалът, — много ви благодаря за предложението. То, разбира се, е много съблазнително, но по-добре да си вървя пеш!

— Да не би да не можеш да летиш? — попитала маймунката.

— Аз ли? — обидил се папагалът. — Аз ли да не мога?

— Да — рекла маймунката, — ти. Ти не можеш!

Папагалът се озърнал, после дал знак на маймунката да се приближи и й прошепнал съвсем тихичко нещо на ухото.

— Какво ти каза? — попитала боата.

— Каза, че това е тайна — отговорила маймунката.

— Кое е тайна? — не разбрало слончето.

— Дали може, или не може да лети.

— От кого я крие? — обидила се боата. — От нас ли?

— Не — отговорил папагалът. — Не от вас. От мене си. От мене си крия дали мога или не мога да летя.

— Защо?

— Защото и аз не знам. Никога не съм се опитвал да летя.

— Ами опитай — предложило слончето.

— Аз… Аз се страхувам — смутено си признал папагалът.

— От какво се страхуваш?

— Ами ако… Ами ако успея! — с ужас изрекъл папагалът.

— Няма нищо страшно, ако успееш да литнеш! — уверила го боата.

— Така ли? — папагалът внимателно я погледнал. — А ти опитвала ли си?

— Аз ли? — смаяла се боата. — Да летя ли? Не, не съм се опитвала!

— Ами опитай се! — предложил й папагалът. — А после ще ми кажеш как става!

— Аз зная как! — завикала маймунката. — Трябва да подскачаш! Ей така! — и маймунката показала как трябва да се подскача.

— И да размахваш крила! — добавило слончето. — Ей така!

Маймунката подскачала, а слончето размахвало уши, за да покаже как трябва да се маха с крила. Папагалът ги гледал, гледал и после също взел да подскача и да размахва криле. Той правил това доста дълго, но без резултат. Когато му омръзнало, спрял и сърдито попитал:

— Е, и?

— Нека се засили! — предложила боата.

— Не — внесла ново предложение маймунката. — Хайде да го бутаме!

— Как да ме бутате? — уплашил се папагалът.

— От слончето! — уточнила маймунката.

Боата и слончето веднага схванали всичко. Боата грабнала папагала и го качила върху слончето.

Но предложението на маймунката хич не се харесало на папагала.

— Аз не искам да се бутам! — развикал се папагалът. — Ще падна!

— Ще полетиш! — внимателно, като се мъчело да не мръдне, му обещало слончето.

— Защо така мислите? — попитал папагалът.

— Защото вярваме в теб! — заявила боата.

И боата, маймунката и слончето изпели на папагала следната песничка:

От днес нататък запомни:

да вярваш в себе си е важно!

Не се съмнявай, а почни,

напред върви безстрашно.

Ако за нещо ти се каниш,

но страх те е дали ще стане,

какво се плашиш толкова,

започвай го все пак.

Почни! Какво се толкоз каниш!

Опитай се! И то ще стане.

А ако нищо пък не стане,

ще се опиташ пак.

— А ако нищо пак не стане? — извикал папагалът от гърба на слончето.

— Ще се опиташ пак! — още веднъж хорово изпели слончето, боата и маймунката.

— Ние сме убедени, че много хубаво можеш да летиш! — казала боата. — Ти просто никога не си опитвал. Опитай. И ще повярваш в себе си!

— И ще полетиш! — извикала маймунката, която, докато боата говорела, тихичко се покатерила върху слончето, примъкнала се зад папагала и го бутнала.

Папагалът наистина полетял. Само че не нагоре, а надолу. Презглава. И се пльоснал на земята.

— Ето на — казала боата, докато вдигала папагала. — А ти се страхуваш! Видя ли колко хубаво става! — и боата пак го качила върху слончето.

— Махни се! — завикал папагалът на маймунката, която пак искала да го бутне. — Дръпни се от мен! Аз сам!

И храбро се хвърлил от слончето. Отначало той, както и първия път, полетял надолу.

— Крилата, крилата размахвай! — подсказала боата.

Папагалът размахал криле. И изведнъж… изведнъж той почувствал, че вече не пада. Папагалът почувствал, че лети. Все по-нависоко и по-нависоко. Разбрал, че е успял.

— Лети! — закрещяла маймунката.

— Хвърчи! — възхитено прошепнало слончето.

— Рее се! — гордо забелязала боата, докато наблюдавала отлитащия папагал.

А щастливият папагал се носел по небето и си мислел: „Аз летя! Аз успях! Излиза, че го правя добре!“

Боата, слончето и маймунката наблюдавали как папагалът се отдалечава все повече и повече. Най-после той съвсем се изгубил от погледа. И веднага пак се появил. Направил кръг над главите на приятелите си и започнал да се спуска. Подготвял се да кацне. Като се приземил, известно време тичал по земята и спрял пред боата.

— Ах, папагалчо — казала трогната боата, — ако знаеше само колко беше красиво! Колко хубаво, колко забележително, колко великолепно летя!

Папагалът гордо огледал всекиго поред и скромно се поклонил на всички.

— А защо не отлетя в гнездото? — попитала маймунката.

— Аз долетях обратно — казал папагалът. — От гнездото.

— Хайде да полетиш още малко — помолило го слончето. Моля ти се.

— Стига толкоз за днес! — небрежно казал папагалът. — Най-важното е да повярваш в себе си. А аз вече повярвах!

Девета глава
Развалено време

Този ден времето в Африка било чудесно, затова папагалът още от сутринта тръгнал на разходка.

И внезапно нещо го вдигнало нагоре и го понесло. „Къде отивам?“ — помислил си той и полетял с краката нагоре.

После го обляла вода и го понесло по-нататък. А по-нататък го поливало и носело, носело и поливало, докато не се блъснал в нещо меко.

Това нещо меко било слончето. Слончето стояло на сухо под голямо дърво и се криело от вятъра и дъжда, които носели и обливали папагала.

— Какво ни сполетя? — попитал папагалът, докато се изправял. — Какво беше това?

— Май че времето се развали — отвърнало слончето.

— Тоест как така се развали?! — възмутил се папагалът. — Какво значи това развали се? От къде на къде ни в клин, ни в ръкав ще вземе да се развали? Тук има нещо друго! Тук се крие нещо.

— Къде? — попитало слончето.

— Тук — пояснил папагалът.

— Аз! — казало слончето.

— Какво ти! — учудил се папагалът.

— Аз се крия тук — обяснило слончето. — От дъжда.

— Не — замислено казал папагалът, — ти нямаш нищо общо с това. Макар че впрочем… — Папагалът подозрително погледнал слончето. — Не — след известно мълчание продължил той, — ти не си способно на такива шеги. Това е някой друг.

— А какво е направил този някой друг? — попитало слончето.

— Как какво! — възмутил се папагалът. — Не виждаш ли?

— Виждам — отвърнало слончето. — Но какво виждам?

— Дъжд, вятър и локви! — казал папагалът. — Това виждаш! — И папагалът цопнал с крак в една локва.

Слончето се дръпнало от пръските, които се разхвърчали от локвата, и рекло:

— Ами че това е защото времето се развали.

— Мило слонче — усмихнал се папагалът, — никога нищо не се е разваляло от само себе си. И времето също. Нашето време е развалено, да. Но то не се е развалило само. Някой го е развалил!

— Кой? — смаяло се слончето.

— Точно това ни предстои да си изясним! — казал папагалът.

— А как ще си го изясним?

— Най-напред ние с теб ще потърсим следа, след това ще я преследваме по петите — обяснил папагалът.

— Не бива! — уплашило се слончето.

— Защо? — учудил се папагалът.

— Ами… — смутило се слончето — ние ще я преследваме, а тя ще ни го върне. И ще се сбием. Не бива.

— Искам да кажа — обяснил папагалът, — че най-напред ще потърсим следите, които е оставил онзи, който е развалил времето, а после по следите му ще открием и него самия. Да вървим!

Дъждът утихнал, ала вятърът брулел заблудилите се в листата капки. Папагалът и слончето се измъкнали от дървото и веднага забелязали следи.

Следите пресичали полянката и изчезвали в храсталака.

— Тъй, тъй! — рекъл папагалът, като разглеждал следите. — Интересно!

В този момент листата на едно дърво се размърдали и оттам надникнала маймунката.

— Накъде сте се запътили в такова време? — попитала тя.

— Преследваме по петите една следа — рекло слончето.

— И какво искате от нея? — попитала маймунката и скочила от дървото.

— Искаме да узнаем накъде води. Разбра ли, маймунке! — важно рекъл папагалът, който се вглеждал в далечината, заслонил очи с крилото си.

Маймунката клекнала, опипала следите, изправила се и заявила:

— Тези следи водят към палмовата горичка, после завиват надясно, след това се прехвърлят през потока, изкачват се на баирчето, стоят малко там и се спускат обратно. След това… — маймунката се замислила за миг, — след това тези следи се връщат към потока, прехвърлят се на нашата страна и се разхождат по брега. А после стигат до ей това дърво!

— Маймунке, а как разбра всичко това? — попитало слончето.

— Много просто! — отвърнала маймунката. — За мен това е дреболия.

— Фантастично! — възхитил се папагалът. — А можеш ли да се сетиш кой е оставил следите?

— Разбира се — рекла маймунката. — Аз вече се сещам. Аз съм ги оставила.

— Ти ли?!! — учудили се слончето и папагалът.

— Аз! — уверила ги маймунката. — И няма защо да ги преследвате по петите. Безобразие! Да не можеш да оставиш нищо! Веднага започват да го преследват по петите!

— А-а-а! — казал папагалът. — Значи ти… си се постарала, така ли?

— Е — взела да се прави на скромна маймунката, — не съм се старала кой знае колко, но според мен следите станаха съвсем прилични. Едни такива много старателни.

— Виж какво, маймунке — прекъснал я папагалът, — не е ли по-добре веднага да си признаеш всичко? Защо не ни разкажеш честно и откровено защо си сторила това? Защо си развалила нашето време?

— Аз не съм го разваляла! — запротестирала маймунката. — Не съм аз!

— Маймунке — рекъл папагалът, — не се отричай. Излишно е да се отричаш!

— И да се заричаш! — добавило слончето. — Според мен и да се заричаш, е излишно.

— Не се отричам и не се заричам! — закрещяла маймунката. — И не съм разваляла времето. Защо мислите, че аз съм го развалила?

На слончето му домъчняло за маймунката и казало:

— Папагалчо, а може би не е тя?

— А кои? — попитал папагалът.

— Но ти сам казваше, че това сигурно е някой друг. Та може наистина да е някой друг.

— Слонче — строго му рекъл папагалът, — маймунката е точно този някой друг.

— Аз не съм някой друг! — развикала се маймунката. — Аз съм маймунката!

— Папагалчо, някой друг си е наистина някой друг — уверило го слончето. — А това е маймунката. Я погледни!

— Погледни! Погледни! — развикала се маймунката и взела да се върти пред папагала на всички страни, за да го убеди.

Папагалът погледнал маймунката и се убедил, че това е наистина тя.

— В такъв случай онзи някой друг е боата. Тя е развалила нашето време.

— Не може да бъде! — учудило се слончето. — Това не й е в характера.

— Съвсем не й е в характера! — потвърдил папагалът.

— Защо й е? — не повярвала маймунката. — Защо й е на боата да разваля нашето време? То си беше толкова хубаво, топло, сухо.

— Ето на! Ето на! — възкликнал папагалът. — Сухо! Там е работата я! Когато времето е сухо, всичко е твърдо. А да пълзиш по-твърдото е твърдо. Ето защо боата е развалила времето, за да стане мокро. И сега й е меко като пълзи. Сега тя пълзи по мокро време.

— А къде пълзи? — попитала маймунката.

— В някое усамотено кътче! — казал папагалът. — Развалила е времето и естествено се крие. От нас.

Слончето искало да каже нещо, но в този момент светнала светкавица и някъде не много далеч загърмяла гръмотевица.

— Нищо — рекъл папагалът. — Сега ще отидем да я намерим и ще я разобличим.

— Под дъжда ли ще тръгнем? — попитало слончето, като поглеждало угрижено към небето.

— Не — отвърнал папагалът, — няма да тръгнем под дъжда, а под чадър.

— А откъде ще го намерим? — учудила се маймунката.

— Оттук — казал папагалът и посочил една клонеста палма. — Слонче, можеш ли да измъкнеш тази палма от земята и да я държиш над главите ни?

— Мога — отговорило слончето и хванало ствола на палмата с хобота си. — А как да я измъкна? С корените ли?

— Разбира се, че с корените! — казала маймунката. — После ще я пъхнем на мястото й.

Слончето, маймунката и папагалът тръгнали да търсят боата. Край тях се святкало и се леел дъжд, ала на приятелите им било сухо, защото храбро крачели под своя палмов чадър и носели сухо местенце със себе си.

— А когато намерим боата, как ще я разобличим? — попитала маймунката.

— Ще постъпим много хитро — обяснил папагалът. — Няма да я питаме хей тъй, направо: ти ли развали времето? Не! Няма да я питаме тъй.

— Защо не? — попитало слончето.

— Защото тя може да се уплаши и да каже: „Не, не, не съм аз.“ Ние ще я попитаме така: „Боичке, не чувстваш ли, че си виновна, а?“ И ако тя е развалила нашето време, ще отговори: „Да, чувствам се виновна, приятели.“ Така ще отговори, защото, ако е тя, естествено, че ще изпитва голям срам. И когато каже така, ние ще я разобличим.

Приятелите намерили боата на съседната полянка. Тя лежала под дъжда и въздишала. Слончето, папагалът и маймунката се приближили с палмата си до боата и папагалът попитал със строг глас:

— Боичке, чувстваш ли се виновна?

— Чувствам се мокра! — казала боата.

— А виновна? — объркал се папагалът.

— Не — отвърнала боата, — не се чувствам.

— Значи хич не ти е срамно? — с надежда попитало слончето.

— Мокро ми е! — рекла боата.

— Ура! — завикала маймунката. — Не е тя! Виждаш ли, папагалчо, че не е тя!

— Да, разбира се, не е тя — казало слончето. — Тя не го е направила. Нали, боичке, не си го направила?

— Аз много неща не съм направила — забелязала боата. — Вие какво имате предвид?

— Ние говорим за времето — рекъл папагалът.

— Отвратително време — промърморила боата и се опитала да се скрие от дъжда под собствената си опашка. Ала от това, разбира се, нищо не излязло.

— Значи не ти харесва такова време, така ли? — попитал папагалът.

— А на теб харесва ли ти? — учудила се боата.

— На мен не — казал папагалът, — но аз мислех, че на теб ти е по-меко да пълзиш в мокро време. Мокрото е меко.

— Меко е — съгласила се боата. — Ама е лепкаво.

Дъждът се леел като из ведро. Но приятелите, и четиримата, седели под палмата. Слончето и маймунката разказвали на боата как си мислели, че тя е развалила времето и как за щастие се оказало, че не е. Боата съхнела. А папагалът мислел. После той казал:

— И все пак времето се е развалило. Така ли?

— Така ли! — потвърдило слончето.

— И някой го е развалил.

— Това е бил някой друг — рекло слончето.

— Трябва да ви огорча, приятели — въздъхнал папагалът, — но тук не е имало никой друг. Времето е развалено от някой от нас. — Папагалът помълчал малко и добавил: — Много жалко, че той не иска да си признае.

— Но защо? — учудила се маймунката. — Защо е направил това този някой от нас?

— А може би него е направил нарочно — неочаквано казала боата, — може би той, без да иска…

— Без да иска! — засмял се папагалът. — Ха-ха! Как няма да ви повярвам!

— Ама не — рекла боата, — случва се. Човек, без да иска, настъпва нещо такова и отначало дори не забелязва, а после…

— Аз не съм настъпвало нищо такова! — бързо отрекло слончето, защото му се сторило, че всички го гледат в краката.

— Ти може да не си забелязало — рекъл папагалът.

— Не! Щях да забележа. Аз винаги гледам под краката си. И когато видя нещо такова, го прекрачвам.

— И освен това знаете ли как става… — продължавала боата. — Искаш да разбереш как е направено нещо, развинтиш го, разглобиш го, а после, когато го завинтиш обратно, остават няколко излишни бурмички…

— Аз нищо не съм пипала — бързо казала маймунката. — Аз нищо не съм отвинтвала.

— Маймунке — рекъл папагалът, като я гледал внимателно, — аз лично видях как вчера отвинтваше един банан, а не те видях да го завинтиш обратно.

— Но аз го изядох! — завикала маймунката.

— А ти — обърнала се боата към папагала — не си ли правил нещо такова?

— Аз ли? — възмутил се папагалът. — Аз никога не правя нищо такова.

— Когато правиш нещо или дори когато съвсем нищо не правиш, никога не знаеш как ще свърши това — казала боата.

— Боата е права — съгласил се папагалът. — Но ако тя е права и някой от нас е развалил, без да иска, времето, как ще го разобличим? Та той сам не знае, че е виновен.

— Гледайте! Гледайте! — внезапно се развикала маймунката, която точно в този миг надникнала изпод палмата. — Небето само се разобличи.

— Не се разобличи, а се разоблачи — поправило я слончето и пуснало палмата на земята.

Всички видели, че дъждът е спрял, защото вятърът разнесъл облаците и на небето светело новото окъпано слънце.

Приятелите ужасно се зарадвали и решили да отидат до потока да се къпят и пекат на слънце, но слончето казало:

— Ами ако случайно пак направим нещо такова и времето пак се развали?

— Ще бъдем предпазливи — рекла боата. — Хайде да се отнасяме внимателно към нашето време. Че то вземеш, че треснеш нещо или събориш нещо. Или счупиш и си мислиш: голяма работа, какво ще му стане…

— Аха! — рекла маймунката. — А после ще стане о-хо-хоо!

— Впрочем — заинтересувала се боата, загледана в палмата, за която всички били забравили, когато дъждът спрял — откъде сте взели този чадър?

— Ах! — спомнила си маймунката. — Ама ние искахме после да го пъхнем на мястото му.

— Хайде да го пъхнем сега! — предложило слончето.

— Тутакси! — подкрепил я папагалът.

И приятелите веднага тръгнали и поставили палмата на мястото й, защото, щом е израснала там сама, нека си расте, където си е расла, и няма защо да се измъква и да се захвърля, където и да е.

Те забучили палмата и се убедили, че й е удобно на старото място и че се чувства добре.

А после тръгнали да се къпят и пекат на слънце. И се пекли, и се къпали до насита. И времето било хубаво.

Десета глава
Аз пълзя!

Боята се била навела над тревата и разглеждала нещо. Маймунката се приближила много внимателно на пръсти до нея и също погледнала. В тревата пълзяло нещо.

— Пълзи ли? — попитала маймунката шепнешком.

— Пълзи — въздъхнала боата. — Пълзи. Пълзи.

— А какво е това, дето пълзи? — попитала маймунката.

— Аз пълзя! — отговорила боата.

— Ти ли? — учудила се маймунката. — А накъде пълзиш?

— Насам. Насам пълзя — промърморила боата, измъквайки от тревата дългото си, предълго тяло.

Маймунката се дръпнала малко назад, за да погледне боата отстрани. Било й интересно. Тя познавала боата от много отдавна, ала не й се случвало толкова често да я вижда цялата. Обикновено, когато боата пълзяла нанякъде или просто си почивала, в най-добрия случай се виждала по-голямата част от нея, а останалата лежала някъде в тревата или зад храстите.

— Леле, боичке! — възхитила се маймунката. — Каква си!

— Каква съм? — заинтересувала се боата. Тя пуснала опашката си на земята и се обърнала към маймунката. — Каква?

— Дълга! — рекла маймунката.

— Това си го знам и аз — въздъхнала разочаровано боата. — А колко дълга?

— Много дълга.

— Много ли? — Боата се замислила. — Хм, много… Не. Нямах предвид това.

— А какво? — попитала маймунката.

Но боата не отговорила. Тя била много заета. Със себе си. Внимателно наблюдавала как голямото й тяло ту се свива на пръстени, ту се разгъва така, че от главата до края на опашката й прибягват бързи вълни. Личало си, че много се вълнува.

— Защо се вълнуваш толкова? — попитала маймунката.

— Чакай, маймунке, не ми пречи! — обадила се боата. — Аз вземам решение.

— Вземаш ли? — зарадвала се маймунката. — А правилно ли го вземаш? — моментално се разтревожила тя. — Може да се взема по различен начин — занареждала. — Може да се взема по една чаена лъжичка през два часа, а може да се взема два пъти на ден преди ядене. Ти как го вземаш?

— Аз вече го взех! — отговорила боата. — Взех решение, реших… да премеря ръста си.

— А-а-а! — казала маймунката. — А аз си мислех… — И чак сега маймунката разбрала какво е казала боата. — Да си премериш ръста! — възхитила се маймунката. — Какво прекрасно, какво забележително решение!

И от възхищение маймунката дори запяла:

Ще мери своя ръст боата!

Това май влизаше в правата

на всяка истинска змия!

А сред роднините в гората

най-дълга е навярно тя!

— Да! — въздъхнала боата. — Това засега не се знае!

— Как ще си измерваш ръста? — попитала маймунката. — По какъв начин?

— Правичката да си кажа — признала си боата, — не зная нито един начин. Всички тези неща не са ми известни.

— Значи не знаеш как да си измериш ръста? — огорчила се маймунката. И от огорчение тя допи запяла:

Туй е опашка, туй глава,

а ръст е между тях това!

Богата е на ръст боата!

Но как се мери? Интересно?

Изглежда, никак не е лесно,

щом не го знае ни главата,

нито опашката, горката!

— Много е сложно! — въздъхнала пак боата.

— Хич не е! — внезапно завикала маймунката. — Аз зная как да измерим ръста ти!

— Как? — бързо попитала боата.

— Много просто! — казала маймунката. — Трябва да се сгънеш на две. Сгъвай се!

Боата се сгънала на две и сложила главата до опашката си.

— Така-а! — одобрила маймунката. — Сгъвай се още веднъж!

Боата се сгънала на четири. Маймунката я обиколила и се замислила.

— Е? — попитала нетърпеливо боата.

— Сега! — казала маймунката. — Ето главата, а ето и опашката. Всичко е ясно!

— Какво е ясно? — попитала боата.

— Всичко! — казала маймунката. — Всичко е ясно. Твоят ръст ще бъде две твои половини или четири половини от половинката.

— Две половини… четири… половини… — опитвала се да разбере боата, но просто не можела да разбере. — Не — казала тя най-сетне, — така няма да стане!

— Защо няма да стане? — учудила се маймунката.

— Защото не бива да ме мериш на половинки!

— Защо да не бива?

— Защото аз съм цяла!

— Е, ами тогава не зная как — обидила се маймунката.

Тя се извърнала от боата и видяла слончето.

— Какво се е случило? — попитало то. — С какво се занимавате?

— Мене мерим! — обяснила боата. — Само че не знаем как!

— Когато не знаеш как — замислено казало слончето, — трябва да попиташ някого.

Маймунката го погледнала много внимателно и предложила:

— Хайде да попитаме теб.

— Мен? — смутило се слончето. — По-добре недейте. Хайде по-добре да попитаме папагала.

— Хайде! — внезапно завикал папагалът, който най-неочаквано се появил пред приятелите си. — Хайде да попитаме мен! Питайте!

— Как да се измеря? — попитала боата.

— Ами… — рекъл папагалът — ръстът на боите в повечето случаи по принцип се измерва… ами… с опашката. Това какво е?

— Това й е главата! — обяснила маймунката.

— Главата не ни трябва! — отклонил я папагалът. — Дай тук опашката!

Боата протегнала опашката си на папагала.

— А сега — казал папагалът на боата — остави тук опашката си, а ти пълзи, пълзи, докато не се разтегнеш по цялата си дължина.

Боата запълзяла към храстите, а пред папагала останала опашката й. Папагалът много дълго я гледал.

Слончето и маймунката се страхували да не му попречат. Затова се държали съвсем кротко. Стояли до папагала и също гледали опашката. После това им омръзнало.

— Как мислиш — попитало слончето маймунката, — той вече мери ли я?

— Мериш ли я вече? — попитала маймунката папагала.

— Ами-и-и… — казал папагалът — работата е там, че боите обикновено се измерват от опашките. А нашата боа се измерва обратно. От главата. Това опашката й ли е?

— Да! — потвърдила маймунката. — Това й е опашката. А главата й е там! — и маймунката махнала с ръка по посока на храстите.

— Викайте главата! — заповядал папагалът.

— Излишно е! — рекла маймунката. — Главата няма да ни чуе. Тя сега е далеч. Знаеш ли колко дълга е боата!

— Сега ще изтичам да я повикам — предложило слончето.

— Няма смисъл! — спрял го папагалът. — Далеч е. По-добре да я дръпнем за опашката, а главата сама ще допълзи.

Слончето, маймунката и папагалът се хванали за опашката на боата и всички едновременно я дръпнали. Почакали малко и я дръпнали още веднъж. После почакали още малко и пак я дръпнали. Главата на боата не пълзяла.

— Но защо не пълзи? — попитало слончето.

— Ами ако случайно… Ами ако случайно… — замижала маймунката от страх. — Ами ако случайно!…

— Какво „ами ако случайно“? — попитало слончето.

— Ами ако случайно се е скъсала? — завикала маймунката.

— Коя?

— Боата! — Ние я дърпаме тук, а тя се е скъсала там!

— Олеле! — завайкало се слончето.

— Ами да! — възкликнал папагалът. — Да, разбира се! Ние я дърпаме, а тя се е скъсала и главата не знае нищо за опашката си! Трябва да проверим!

Маймунката, без да каже нито дума, се втурнала към храстите и се понесла покрай боата.

Слончето и папагалът се спуснали подире й.

— Тук е цяла. И тук също — казвали си те един на друг. — И там. И тук. И ей тук също е цяла.

— Ето! — развикала се маймунката. — Гледайте. Това място съвсем не е здраво!

Слончето и маймунката хванали боата и взели да я дърпат на различни страни.

— Не — рекъл папагалът. — Това място е здраво, сигурно се е скъсала на друго място. Да вървим по-нататък.

А главата на боата лежала в храстите и се мъчела да схване своите усещания. Усещанията й били странни. По-точно отначало нямала никакви усещания.

„Кога най-сетне ще почнат да ме измерват? — помислила си нетърпеливо тя. — Защо все още не почват?“

Най-после боата почувствала, че я дърпат за опашката.

„Аха! — помислила си тя. — Почнаха да ме измерват!“

След това боата с удоволствие се убедила, че я дърпат все по-силно и по-силно за опашката.

„Стараят се!“ — помислила си тя.

Скоро забелязала, че вече не я дърпат за опашката, а малко по-близо до главата.

„Вече са ми премерили опашката! — помислила си тя. — Продължават по-нататък. Я виж ти!“

И в този момент почувствала, че почват да я дърпат на различни страни.

— Охо! — вдигнала глава тя. — Здравата са се захванали за работа!

Докато я опъвали, дърпали, бутали и щипели на разни места, боата търпяла, но когато усетила, че почват да я гъделичкат, тя не издържала.

— Хи-хи! — казала си тя. — Ох! Ха-ха! Хи-хи-хи-хи! Хо-хо-хо! Бива си ги! Охо-хо! Май че се поувлякоха! Ох! Ох! Ох-ох-ох!

Боата ужасно се страхувала от гъделичкане. Още от дете. Затова колкото може по-бързо се обърнала и запълзяла към маймунката, слончето и папагала.

А слончето, маймунката и папагалът търсели и изобщо не могли да открият къде се е скъсала. Те вече били стигнали почти до средата, когато от храстите се появила главата й.

— Хи-хи! — казала главата. — Защо се гъделичкате?

— Ние не се гъделичкаме, ние проверяваме! — оправдала се маймунката.

— Какво проверявате? — учудила се боата.

— Теб — казал папагалът. — Къде си се скъсала.

— Мен ли? Аз ли съм се скъсала? Къде? — ужасила се боата.

— По средата — въздъхнало слончето.

Боата така бързо се спуснала към опашката си, че бутнала леко папагала.

— Там ние вече проверихме! — извикал подире й той.

Боата се втурнала в обратна посока. Тя внимателно се огледала чак до шията и едва тогава облекчено въздъхнала:

— Ух! Цяла съм.

— Цяла е! — зарадвала се маймунката.

Слончето и папагалът също много се зарадвали. Когато всички се поуспокоили, боата им напомнила, че тя съвсем не ги е молила да я проверяват, а да я премерват.

— Сега! — казал папагалът. — Започвам. Сега, боичке, ще премеря ръста ти в папагали.

— В папагали ли? — хорово се учудили слончето и маймунката.

— Как така? — смутила се боата.

— Ами така — рекъл папагалът. — Колкото папагали се поберат в теб, толкова ще си на ръст!

— Ау! — ужасила се маймунката. — Колкото се поберат!!!

— Много ми е притрябвало! — обидила се боата. — Как няма да изгълтам толкова папагали!

— Защо да ги гълташ! Първо на първо, няма нужда никого да гълташ и второ на второ, един папагал е достатъчен. Аз.

— Е — недоверчиво казала боата. — Щом няма нужда да ги гълтам, тогава измервай ме в папагали!

Папагалът направил крачка и настъпил боата за опашката.

— Ох! — тихичко изпискала боата.

Но папагалът направил още една крачка и тръгнал по боата от опашката към главата й.

Папагалът вървял и броял крачките си:

Едно! Две!

Леви! Десни!

Две по две!

Много лесно се измервала боата —

всеки ръст се нанася

от петите до главата.

Като стигнал до главата, папагалът скочил на земята и казал на боата:

— Твоят ръст ще бъде точно тридесет и осем папагала. Толкова си на ръст!

— Брей! — възхитила се боата. — Тридесет и осем!

— А в какво още може да се мери ръстът? — попитала маймунката папагала.

— Във всичко! — отговорил папагалът.

— И в маймунки ли може?

— Може!

Маймунката подскочила към боата и почнала да се преобръща върху нея.

— Едно-две! — викала маймунката, докато се премятала. — Леви, десни! Две… — И в този момент маймунката, която започнала да се премята презглава, стигнала до опашката.

— Край! — разочаровано казала тя. — Цялата се свърши.

— Пет маймунки! — обявил папагалът.

— А сега… хайде в слончета! — предложило слончето.

То застанало до опашката на боата, направило една крачка и казало „едно“ После направило още една и казало „две“ А когато казало „две“ то се оказало до главата на боата.

— Две! — въздъхнало слончето. — Само две…

— Две слончета! — обявил папагалът.

— Ура! — прошепнала щастливата боа. — Ура!!! — закрещяла тя с всичка сила. — Ура!!! Чудесно! Просто идеално! Благодаря! Благодаря ви, приятели! На теб, папагалчо! На теб, маймунке! И на теб, слонче! Не зная как щях да измеря ръста си, ако не бяхте вие!

— Ти просто нямаше с какво да го измериш! — казал папагалът.

— А сега — заявила боата, — сега зная колко съм на ръст…

— Две слончета! — обадило се слончето.

— Пет маймунки! — казала маймунката.

— Ехе-е! — неочаквано се замислила боата. — Значи в папагали аз съм много по-дълга.

— И още как! — потвърдил папагалът.

— Чакай — учудила се маймунката, — ти за каква баба говориш?

— За моята — отвърнала боата.

— Твоята баба ще дойде при нас в Африка, така ли? — попитал папагалът.

— Ще дойде, да!

— А кога ще дойде? — заинтересувало се слончето.

— Много скоро вече! — казала боата.

Единадесета глава
Бабата на боата

Боата изпълзяла на палмата. Тя се увила около ствола, вдигнала глава над върха и се взряла в далечината. Боата чакала баба си. Маймунката също седяла на палмата до боата и също се взирала. В същата далечина. Тя също чакала бабата на боата, която някъде там вече пълзяла към своята внучка.

А долу, под палмата, папагалът учел слончето как се разговаря с баби. Папагалът казвал:

— И ти ще кажеш: „Здравейте, мила бабо на боата! Вашата внучка е наша приятелка. Ние се радваме, че вие дойдохте при нея“.

— Ние се радваме, че ти дойде при нея — повторило слончето.

— Не ти, а вие. Към бабите трябва да се обръщаш на „ви“!

— Значи тя няма да е сама — учудило се слончето. — Много ли баби ще дойдат при боата?

— Ще дойде една баба — казал папагалът.

— Защо тогава трябва да се обръщаме към нея на „ви“, като че ли тя е много?

— Защото е възрастна — обяснил папагалът. — Към възрастната баба човек винаги трябва да се обръща на „ви“ Дори ако възрастната баба е една, тя все пак е много. Възрастната е голяма.

Слончето въздъхнало и погледнало нагоре. А горе маймунката попитала боата:

— А каква е баба ти?

— Тя е такава… такава… — казала боата, загледана в далечината — много опашата.

— Опашати лъжи ли измисля? — учудила се маймунката.

— Не! — обидила се боата. — Никакви лъжи не измисля. Просто има дълга опашка.

— Като твоята ли?

— По-дълга. И от това е много опашата.

А долу папагалът нареждал на слончето да учи наизуст думите, които трябва да каже на бабата, когато тя пристигне, а той самият литнал на върха на палмата при боата и маймунката.

— Чакате ли? — попитал ги той.

— Чакаме! — казала маймунката.

— Вие не чакате както трябва! — заявил папагалът. — Вие чакате в една посока, а трябва в различни. Ти, боичке, чакай там! — папагалът обърнал главата на боата надясно. — А ти, маймунке, чакай тук! — папагалът обърнал маймунката наляво. — А аз ще чакам направо! Ей така! Сега ние чакаме както трябва и сигурно ще дочакаме каквото чакаме.

— Не мога да разбера! — казала боата. — Защо да чакаме в три посоки? При мен ще дойде една баба, а не три!

— Правилно! — зарадвала се маймунката. — Едната ще е за теб, а другите две за мен и за папагала. По една баба за всеки.

— А за мен? — завикало отдолу слончето.

— Не се разсейвай! — креснал му папагалът. — Учи думите!

— Здравейте, мила… Здравейте, мила… мила… — замърморило слончето.

И изведнъж то видяло бабата. Бабата на боата. Тя се появила от четвъртата посока. От същата онази посока, от която не я чакали нито боата, нито маймунката, нито папагалът.

— Бабо! — ахнало слончето и започнало да изрича думите, които научило: — Здравейте, мила…

Но в този момент върху него тупнали първо боата, а после маймунката и папагалът.

— Баба пристигна! — крещяла боата. — Ура!!!

Папагалът също крещял нещо радостно. И маймунката също крещяла. Наистина тя не крещяла нещо определено, а крещяла изобщо.

— Един момент — казала бабата на боата и се огледала назад. — Аз не съм пристигнала още напълно, очаквам всеки момент да пристигне опашката ми.

Бабата на боата наистина се оказала много голяма и ужасно опашата. Главата й отдавна била тук, а тя самата все пристигала и пристигала. Най-после се показала опашката.

— Ето я и нея! — казала бабата и посрещнала опашката си. — Сега вече можем да се поздравим.

И бабата на боата нежно целунала внучката си по челото, докато в това време опашката й галела слончето, маймунката и папагала по главите.

— Здравейте! Здравейте! — казвала бабата на всички едновременно. — Здравей! Здравей! — казвала тя на всеки поотделно.

Изведнъж тя се отдръпнала настрани и погледнала внучката и приятелите й отстрани. И възкликнала:

— Какво виждам?!

— Мене, бабо! — завикала боата.

— И мене! — извикала маймунката и заподскачала, за да я видят още по-добре.

— И папагала, и слончето! — плахо добавило слончето.

— Нас! — потвърдил папагалът.

— Вас аз много добре ви виждам! — казала бабата. — Но освен това виждам, че се разхождате тук сами, без надзор.

— Без какво се разхождаме? — уплашил се папагалът. Той се навел, взрял се в тънките си крачета, а после за всеки случай се дръпнал настрани и се скрил зад слончето.

— Вие се разхождате без надзор! — повторила бабата. — Но сега всичко ще се промени! По-рано вие се разхождахте как?

— Как? — попитала боата и погледнала маймунката и слончето.

— По-рано вие се разхождахте сами по себе си! — обяснила бабата. — А сега, когато аз дойдох при вас, вие ще се разхождате…

— По тебе, бабо! — досетила се маймунката. — Сега ще се разхождаме по тебе, бабо! — възторжено закрещяла маймунката и скочила върху бабата. И затичала по нея.

Но бабата хванала маймунката с опашката си, предпазливо я свалила от себе си и я сложила на земята.

— Сега вие ще се разхождате и ще играете под надзор! — казала тя.

— А как става това? — учудило се слончето.

— Много просто — обяснил папагалът, като надничал зад слончето. — Ние ще играем, а баба ще ни гледа.

— Хубаво ли е това? — замислило се слончето. — Ние през цялото време ще играем, а баба само ще гледа. Ами нали ще й стане скучно!

— Можем да гледаме поред! — предложила боата.

— Не, не, благодаря! — казала бабата трогната. — Вие си играйте, а аз ще ви погледам.

— А на какво може да се играе под надзор? — попитала маймунката.

— Деца — казала бабата. — На всичко! Под надзор може да се играе на каквото щете!

— Хайде да играем под надзор! — зарадвало се слончето.

— Има много увлекателни спортни игри — рекла боата.

— Аз зная една много спортна игра! — завикала маймунката. — Разтягане на боа!

И маймунката хванала боата за опашката, а слончето я хванало за главата. И взели да я дърпат на различни страни. А папагалът тичал от маймунката до слончето и надзиравал кой ще наддърпа.

Отначало побеждавала маймунката, но слончето дръпнало боата с всичка сила и веднага я изтеглило цялата към себе си. И маймунката също. А маймунката пътьом подбрала папагала, така че слончето изтеглило и него. Всички изпопадали един върху друг.

— Знаете ли какво — предложила бабата, — следващия път ще играем на тази спортна игра, а сега ще се заема с вашето възпитание.

— Извинявайте, но ние днес вече играхме физкултура — казал папагалът.

— Ние изобщо много добре се възпитаваме физически — добавило слончето.

— Особено аз — похвалила се боата.

— Аз не говоря за физическо възпитание, а за възпитание! — обяснила бабата.

— А какво е това възпитание? — попитала маймунката.

— Това е много нещо — казала бабата. — Не може да се каже с две думи. Ето например ти, маймунке. Ако сега откъсна един банан и ти го дам, ти какво ще направиш?

— Узрял банан ли? — уточнила маймунката.

— Съвсем узрял — кимнала бабата.

— Ще го изям! — отговорила маймунката.

Бабата неодобрително поклатила глава.

— Първо ще кажа „благодаря“ — поправила се маймунката. — А после ще го изям!

— Да, ти ще постъпиш като учтива маймунка! — казала бабата. — Но учтивостта още не е цялото възпитание! Добре възпитаната маймунка най-напред ще предложи банана на другарчето си.

— Ами ако то го вземе? — изплашила се маймунката.

— Наистина, бабо — подкрепила боата маймунката. — Че то може да го вземе!

— Като нищо! — решил папагалът.

Слончето не казало нищо, но наум също си помислило, че ако предложи банан на някое другарче, сигурно никое другарче няма да се откаже от банана. Ако, разбира се, това другарче е умно.

— Не! Не е интересно да си възпитан! — казала маймунката.

— А ти опитай! — Бабата откъснала един узрял и сочен банан и го подала на маймунката. — Опитай!

— Какво да опитам? — попитала маймунката. — Банана ли? Или да бъда възпитана?

Бабата не отговорила. Маймунката погледнала банана, после бабата. После пак банана. Бананът бил много узрял и ужасно вкусен на вид.

— Много благодаря! — казала маймунката на бабата и отворила уста, за да изяде банана, но изведнъж забелязала, че слончето я гледа много внимателно. По-точно не нея, а банана. Маймунката се смутила. — Ти нали не обичаш много банани? — попитала тя слончето. — Ти сигурно почти съвсем не ги обичаш, нали?

— Не, защо? — възразило слончето. — Аз доста силно ги обичам.

— Така ли? — казала маймунката с умърлушен глас. — Ами тогава на!

И маймунката дала банана си на слончето.

Слончето казало благодаря и взело да бели банана. Папагалът се приближил до слончето и почнал да наблюдава как то бели банана. Слончето въздъхнало и сложило обеления банан пред папагала.

— Вземи го! За тебе е! — казало то.

Папагалът благодарил на слончето, взел банана и го занесъл на боата.

— Боичке! — казал папагалът. — Приеми от мен този прекрасен узрял банан!

— Приемам го от теб с голяма благодарност! — отговорила боата, взела банана и го подала на маймунката.

Отначало маймунката много се учудила, а после още по-силно се зарадвала. Тя подскочила и завикала:

— Аз разбрах! Разбрах! Много е интересно да си възпитана! Просто върховно! Ти предлагаш нещо на някого, някой предлага нещо на теб! Разкош!

— Хм! — казала бабата. — Когато говорех за възпитание, съвсем нямах това предвид. Но по принцип ти, маймунке, си права. Ако на никого нищо за никого не му се свиди, това наистина е разкош. — И бабата още веднъж казала: — Хм! — Това „хм“ тя не го казала нито на маймунката, нито на слончето, нито на папагала, нито дори на внучката си, боата, това „хм“ тя го казала на себе си.

А на теб, уважаемо Дете, трябва да ти кажа, че нашата книжка много скоро ще свърши. Защото ти си я прочело почти до края.

Ето сега боата ще каже на баба си колко е на ръст, първо в папагали, а после в маймунки и в слончета и ние с теб ще трябва да се сбогуваме с всички.

Ние с теб ще прелистим последната страница, а те ще останат в тяхната Африка, ще играят на различни игри и ще пеят песнички. Например ей тази:

Тъй много са нещата, които ни децата,

ни възрастните знаят!

Изобщо не е тайна, брат:

щом няма тайни в този свят,

то всеки ще скучае!

Ала защо?

Ами защото ужасно интересно

е всичко неизвестно!

Ужасно неизвестно

е всичко интересно!

Ето че се разделихме с маймунката, слончето, папагала, боата и нейната баба. А сега хайде да се разделим и ние с теб.

Време е, време е да се сбогуваме. Нали не бива аз през цялото време да пиша, а ти през цялото време да четеш една и съща книжка. От това може така да ни доскучае, че току-виж сме се разболели. Така че — довиждане, уважаемо Дете! Ще се срещнем в някоя друга книжка. А на раздяла позволи ми да ти предам много сърдечни поздрави. От мен.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.